FJIA009 ÚVOD DO DĚJIN A KULTURY FRANCIE II

I. Konsolidace království, cesta k absolutistické monarchii a evropské hegemonii (1589-1643)
	Vláda Jindřicha IV. (1589-1610), znamená především konsolidaci celého království (mír a  chléb).
	1. Po stránce hospodářské: stavbou silnic a budováním sítě vodních cest (kanály) je podpořen obchod a rozvoj řemesel. Francie hodně získává rovněž z rozvíjejícího se transatlantického obchodu (La Rochelle). Vnitřní mír rychle přináší vzrůst zemědělské produkce a růst obyvatelstva.
	2. Po stránce finanční: protestantský ministr Sully je dobrým správcem. Dluh královské pokladny je splacen a kromě daní staršího data je zavedena Charlesem Pauletem «paulette» (1604),  každoroční poplatek za funkci ve finanční a soudní správě (1/60 celkové ceny funkce), který zajišťuje její dědičnost. Důsledek: posílení státu oddané úřednické aristokracie (noblesse de robe).
	3. V zahraniční politice: Jindřich IV. vyvádí Francii z izolace a uvádí ji zpět do evropské politiky: uzavírá sňatek s Marií Medičejskou (Marie de Médicis), uzavírá spojenectví s Benátkami a spojenectví s německými protestantskými knížaty proti papeži a Habsburkům.
	Poslední krok se mu stává osudným. 14.5.1610 je Jindřich IV. zavražděn Ravaillakem. Mladý Ludvík XIII. (Louis XIII) je teprve devítiletý a až do roku 1617 se jeho matka stává regentkou království. Katolička Marie Medičejská sice Francii vyvazuje z jejích protestantských spojenectví, na principech vnitřní politiky se však nic nezmění. Poslední pokus, jak omezit královskou moc na zasedání Generálních stavů roku 1614, končí neúspěchem Třetího stavu, proti němuž se postaví jak šlechta, tak duchovenstvo.

	Ludvík XIII. (1610-1643) se ujímá vlády roku 1617, kdy dává zavraždit matčina oblíbence Conciniho. Jeho vláda je spojena se jménem velikého ministra Armanda Jeana du Plessis, kardinála de Richelieu (1585-1643). Ten vlastně navazuje na hlavní principy politiky Jindřicha IV. Richelieu vstupuje do královské rady v květnu 1624 a už v srpnu stojí v jejím čele, nepřetržitě pak až do své smrti 1643. Jeho působení sleduje několik cílů:
	1. Vnitřní upevnění královské moci: Richelieu odstraňuje protestantskou branou moc, jež vytvářela stát ve státě a podlamovala akceschopnost Francie v konfliktech třicetileté války. R. 1628 je dobyto La Rochelle, poslední bašty protestantů. Je však zachována svoboda kultu a rovnost v přístupu k úřadům (Paix d’Alès). Podobně vystupuje Richelieu vůči šlechtě: nařizuje srovnat se zemí téměř všechny hrady na území Francie.
	2. V zahraniční politice se Francie přidává na stranu protestantské Evropy. R. 1635 vyhlašuje válku Španělsku a vítězná bitva u Rocroy (1643) jí dává dobrou pozici při vyjednávání vestfálského míru (1648) - ten znamená návrat Francie do velké evropské politiky, konec hegemonie Španělska a počátek hegemonie francouzské.
	3. Richelieu též chápe úlohu kultury: v tom navazuje na francouzské krále období renesance: Františka I. Jindřicha II. a III. Rozvíjí systém královských podpor umělcům (pensions royales), zakládá Francouzskou academii (1635), podporuje rozvoj divadla. Střediskem kultury v tomto období však ještě není královský dvůr, ale preciózní salony (Hôtel de Rambouillet).

II. Absolutistická monarchie (1643-1715)
	17. století na zývají Francouzi «velkým stoletím» («le Grand Siècle») a vidí v něm období největší slávy Francouzského království, kdy totiž Francie platila v Evropě nejen za hegemona politického a vojenského, ale i kulturního. Tuto vizi zpopularizoval zejména Voltaire svým pojetím dějin lidstva (Siècle de Louis XIV, 1751) jako boje barbarství s civilizací, kdy za vrcholné dějinné epochy, v nichž se myšlence civilizace (culture, civilité) dostává plného rozkvětu, jsou považovány Athény za Perikla, Řím za Oktaviána Augusta, Florencie Lorenza Nádherného a Francie Ludvíka XIV.
	Takový obraz je ovšem značně zjednodušený. Za vlády Krále-Slunce se sice Francie stává prvořadou evropskou mocností, ale tuto pozici nakonec v posledních dvou desetiletích 17. století postupně ztrácí. Revokace Nanteského ediktu (1685) zemi ochuzuje o protestantské podikatele, obchodníky a řemeslníky a nákladná velmocenská politika a vleklé válečné konflikty přivádějí království na pokraj vyčerpání, které jen zhoršuje důsledky klimatického ochlazení mezi lety 1692-1713 a následné neúrody. V zemi vládne bída, hladomor, úmrtnost se zvětšuje třikrát až šestkrát, davy nuzáků zaplavují cesty, velká daňová břemena podvazují hospodářství. V roce úmrtí velkého krále dosahuje dluh královské pokladny 2 milardy livrů, tedy tolik, co činí výnos daní za 4 roky. Ač jeho vláda začala tak šťastně, umírá Ludvík XIV. proklínán svými poddanými.

Vláda Ludvíka XIV. (1643-1715)
	Když Ludvík XIII. umírá, je malému králi teprve 5 let. Království spravuje jako regentka jeho matka Anna Rakouská (Anne d’Autriche) a především její ministr a nástupce kardinála Richelieua - «Šedá Eminence» kardinál Mazarini (Mazarin): 1643-1661.
	Francie pokračuje v politice nastoupené již za Jindřicha IV. a kardinála Richelieua. Šťastně ukončuje konflikt se Španělskem (1643 - Rocroy) a při jednáních, jež potom vyústí ve vestfálský mír (1648), má silnou pozici: nakonec je jí potvrzeno držení tří biskupství v Lotrinsku (Toul, Nancy, Mety), která obsadila již 1552, a podmaňuje si města v Alsasku. Vítězstvím u Dunkerque a «pyrenejským mírem» («traité des Pyrénées»; 1659) anektuje Francie Artois na severu a Rousillon na jihu. Ludvík XIV. se žení se španělskou princeznou, avšak vzdává se nároků na španělský trůn.
	Uvnitř království dochází k poslední velké revoltě proti královské autoritě, tzv. «fronda» - («la Fronde»). R. 1649 je to parlamentní fronda (Fronde parlementaire) - vzpoura představitelů soudních dvorů, kteří žádají podíl na zákonodárné moci a na výběru daní a kontrole výdajů. Později, když se k nim přidávají velcí feudálové (le Grand Condé), hovoříme o frondě knížat (fronde des princes). Mazarin i král utíkají z Paříže, Mazarin dokonce z Francie. R. 1651 je král prohlášen za plnoletého a část vzbouřenců se přidává na jeho stranu (Turenne). Vojsko bratrance Condého, podporovaného Španěly, je nakonec poraženo. R. 1652 král slavnostně vstupuje do Paříže a rok nato se vrací i Mazarin.
	Důsledek: vzpomínka na dva zavražděné předchůdce (Jindřich III. a IV.) a čerstvé události z povstání vedou krále k myšlence vybudovat nové mocenské centrum mimo Paříž. Stavba Versailles byla započata v roce, kdy se Ludvík XIV. ujímá vlády osobně (1661). Práce na stavbě potrvají půl století a vyžádají si trvalou přítomnost 36.000 dělníků a 6.000 koní. Architekti Le Veau a Mansart, zahradník Le Nôtre a malíř Le Brun, budují rozsáhlý stavební komplex, na nejž navazuje 17.000 ha parků se 400 sochami a 1400 vodotrysků. Uprostřed stavby je umístěna králova ložnice a jeho příbytek (dvorský rituál začíná ranním vstáváním krále a ranní audiencí).
	Versailles pak soustřeďuje veškerý dvůr, kde je veškerá šlechta trvale připoutána svými zájmy a kde je zaměstnána i podstatná část úřednické šlechty království. Významní jsou pouze ti, kdo žijí u dvora. Šlechtic, který byl vyhnán ode dvora a později vzta na milost to po svém návratu vyjádřil slovy: «Sire, loin de vous, on n’est pas seulement malheureux, on est ridicule!»
	Osobní vláda Ludvíka XIV. začíná po Mazarinově smrti. První dvacetiletí je velice úspěšné, také proto, že se opírá o velice schopné a pracovité ministry: Colberta (finance), Louvoise (armáda), Vaubana (budování hraničních pevností).
	Colbert je merkantilista, podporuje obchod a rozvoj výroby, zakládá manufaktury, buduje loďstvo, podporuje průnik Francouzzů do Kanady (Nouvelle France). Ludvík zdokonaluje práci královské administrativy: zřizuje intendanty (intendants), kteří jsou odvolatelnými správci v jednotlivých provinciích.
	V zahraničí může Ludvík XIV. těžit z oslabení pozice španělských, ale i rakouských Habsburků (nezávislost Nizozemí; Turci obléhají Vídeň 1683). Právě proti španělským državám na severu vede řadu výbojů:
	- 1665-1668 po smrti Filipa IV., krále španělského, si Ludvík XIV nárokuje dědictví burgundské (Pays-Bas espagnols); teprve když  narazí na anglo-holandsko-švédskou koalici, uzavírá mír v Cáchách (Aix-la-Chapelle). Zisk: Lille, Douai a dalších deset pevností na severu.
	- 1672-1678: obsazení téměř celého Holandska, boj proti koalici Holandska, Rakouska a Španělska. Vítězná Francie získává mírem v Nijmegenu (Nimègue) Franche-Comté a další města na severu. R. 1681 anektuje Francie Štrasburk a Alsasko.
	Posledních třicet let vlády Ludvíka XIV. je ve znamení celkového zhoršení situace.
	Neuvážené odvolání Nanteského ediktu (edikt z Fontainebleau, 1685) je jednak pokračováním politiky rekatolizace, jednak snahy po absolutizaci královské moci (jeden král, jedna víra, jedna země, za niž král před Bohem zodpovídá). Hugenotští kazatelé jsou vyhnáni a ostatnímu obyvatelstvu je nařízeno přijmout katolickou víru. I když je jim pod hrozbou trestu prací na galejích zakázáno se vystěhovat, na 200.000 řemeslníků, obchodníků a podnikatelů odchází ze země: zde je počátek přesného švýcarského průmyslu (hodinářství), nového bohatství některých hansovních měst (Hamburk, Brémy, Hanover) a Pruska (francouzští protestanti v Berlíně). Zvláště v Languedoku je odpor silný (tajná «kázání na poušti»: «dans le Désert») a vede zde nakonec ke vzpouře kamizardů (les camisards), která po 8 let v hornatém terénu Cévennes váže armádu o 20.000 mužích (1702-1710). Podobně postupuje královská moc proti jansenistům (naposledy 1709).
	Ve válce proti Augsburské lize (1688-1697) naráží Francie na silnou koalici Holandska, Rakouska, Španělska, Švédska, německých knížat, Anglie, Savojska. Cílem je zabránit průniku Francie do Palatinátu. Francouzká vojska jsou poražena Evženem Savojským (rakouský generál). Mírem v Ryswicku si Francie ponechává Štrasburk, ale musí se vzdát všech anexí po roce 1678.
	Válka o dědictví španělské (1702-1714) je další z dlouhých a vyčerpávajících válek. Je vyvolána závětí španělského krále Karla II., na jejímž základě mělo království připadnout vnukovi Ludvíka XIV. Filipovi z Anjou. Proti vystoupí koalice Anglie, Rakouska a Holandska - zemí, které nechtějí, aby se dvě nejmocnější evropské země spojily pod jednou korunou. Od roku 1702 Anglie okupuje Gibraltar. Výsledkem je kompromis Utrechtského a Rastattského míru: Filip V. (Bourbon) získává španělský trůn, ale zavazuje se, že na francouzský trůn nárok uplatňovat nebude. Francie si ponechává své výboje v Evropě (Alsasko, sever), ale v zámoří odstupuje Anglii Akadii a New Foundland (Acadie, Terre Neuve).
	 V umění je 17. století charaktrizováno dvěma dominantními estetikami: barokem a klasicismem. Rozvíjí se divadelní tvorba (Corneille, Racine), próza (Honoré d’Urfé, Mme de La Fayette, La Bruyère), poezie (La Fontaine), filozofie (Descartes, Pascal). Zásluhou Lulliho vzniká frnacouzská opera. V malířství a sochařství vynikli Poussin, bratři Le Nainové, La Tour, mezi sochaři pak Puget, Girardin, Coysevox.

III. Krize absolutismu - hospodářský, politický a ideologický vzestup měšťanstva v 18. století
	Lze-li vůbec v krátkosti charakterizovat osm desetiletí dělící smrt Ludvíka XIV. a Velkou francouzskou revoluci, pak jako dlouhého období vnitřního klidu, kdy Francie hraje roli silné evropské velmoci, jež veškeré války, i ty prohrané, vede mimo své teritorium, a kdy jsou vytvořeny dobré podmínky pro všeobecný hospodářský rozvoj a celkovou prosperitu, podpořenou zámořskou expanzí a zámořským obchodem.
	Toto období zaujímá vláda dvou králů: Ludvíka XV. (Louis XV; 1715-1774; pravnuk Ludvíka XIV.) a Ludvíka XVI. (Louis XVI; 1774-1792, guillotinován 1793; vnuk Ludvíka XV.). Pro francouzskou politiku tohoto období však jsou mnohem důležitější jména ministrů kardinálů de Bernis a de Fleury, či později Turgota, Neckera, Malhesherba aj. Konečně za pětiletého Ludvíka XV. vládne až do roku 1723 jeho strýc Filip Orleánská (Philippe d’Orléans) jako regent království (období tzv. «Régence»).
	18. století znamená pro Francii období velkého hospodářského rozvoje, jenž zasahuje jak zemědělství, tak řemesla a obchod. Velkou roli v kumulaci kapitálu hraje «trojúhleníkový» transatlantický obchod (Francie - Afrika - Antily-Amerika - Francie), ale vedle toho proniká Francie i do přední Indie (comptoirs), odkud vytěsňuje Portugalce, a do hloubi severoamerického kontinentu (Kanada a kontrola obchodu s bobřími kožešinami). V tomto období se prudce rozvíjejí města jako Bordeaux, La Rochelle, Nantes, Rouen. Francouzské loďstvo je největším konkurentem loďstva anglického: teprve námořní prohry za sedmileté války (1756-1763) a následný Pařížský mír odsunuje Francii do pozadí a Anglii zaručuje vládu nad světovými moři.
	Rozvoj manufaktur a řemesel je neméně důležitý, i když ještě nelze ve Francii hovořit o průmyslové revoluci, ta se do Francie rozšíří z Anglie až po napoleonských válkách. S rozvojem hospodářství souvisí i rozvoj bankovnictví a finanční spekulace. Hned na počátku století zažívá království svůj první velký finanční skandál: vzestup a pád banky skotského finančníka a dobrodruha Johna Lawa (1716-1720; první bankovky, akcie námořní obchodní společnosti).
	Prosperita a celkový hospodářský rozvoj vedou k populačnímu růstu (Francie s 25 milióny je nejlidnatější evropskou zemí) a k celkové proměně sociálního složení: velkou váhu získává měšťanstvo, které sice nese největší váhu daňového zatížení, ale jeho podíl na moci je malý. Vzestup a tlak měšťanstva na jedné straně a špatný, již nevyhovující fiskální systém na straně druhé jsou jednou z příčin politického napětí, jež nakonec povede k revoluci.

Nerovnováha fiskálního systému
	Francie 18. století je zemí věčně zadluženého krále v bohaté zemi. Rovnoměrnému daňovému zatížení vadí stará feudální privilegia šlechty a církve. Francie se dělí na privilegované a neprivilegované stavy:
	1. Duchovenstvo (clergé): 150.000 osob, 10% orné půdy, příjem z desátku (dîme: 3-15%); jednou za 5 let duchovenstvo může přispět dobrovolnou částkou do královské pokladny («don gratuit»).
	2. Šlechta rodová (noblesse d’épée): 400.000 osob, 25% orné půdy, příjem z feudálních poplatků poddaných, osvobozená od daní, ale jako protislužbu zajišťuje na svých statcích «státní správu».
	3. Šlechta úřednická (noblesse de robe): 100.000 důsledek za Jindřicha IV. zavedené «paulette» (1604), na jejímž základě se úřady ve správě, financích a soudnictví staly dědičné a byly spojeny s titulem: až na «paulette» jsou tito šlechtici jinak osvobozeni od daní.
	4. Třetí stav (Tiers État): 24,5 miliónu, bez přístupu k úřadům ve státní správě či v armádě (od r. 1781 jsou důstojnické funkce v armádě pouze pro šlechtice); platí daně: taille, gabelle, traite.
	Je pochopitelné, že právě uvnitř této vrstvy se rodí myšlenka na nové uspořádání státu, jenž má být výsledkem «smlouvy mezi občany» rovnými v právech a povinnostech (Rousseau: Le contrat social, 1762; liberté, égalité, fraternité)
	Nutnost daňové reformy je jen součástí dalších změn, jejichž naléhavost je silně pociťována. Královská absolutistická moc se však již od poloviny 18. století jeví jako příliš slabá, aby prosadila svou vůli přes odpor bohatých, privilegovaných stavů.
	Až r. 1771 prosazuje Ludvík XV. zrušení prodejnosti soudních úřadů a zavádí králem placené a chráněné soudní úředníky. V oblasti fiskální změnu přinese až Francouzská revoluce.
	Také proto se v této patové situaci král Ludvík XVI. obrací r. 1788 «ke svým národům» («à ses peuples»), aby v «knihách stížností» («cahiers de doléance») vyjádřili svá přání, a svolává, poprvé od r. 1614, generální stavy. Zde je počátek revolučních událostí a konce devítisetleté historie Francouzského království.
	Zahraniční politika Francie doznává uprostřed 18. století významného obratu, který zásadně proměňuje její více než pětisetleté směřování. Až do 50. let jsou zachovávána tradiční spojenectví (Francie-Prusko-Polsko proti Rakousku a Anglii). Sem patří zásah do války o dědictví polské (1738), kdy Francie poráží Rakousko, ale při Vídeňském míru donucuje Ludvík XV. svého tchána Stanisława Leszsczynského, aby se polského trůnu vzdal výměnou za říšské území Lotrinsko, to pak po tchánově smrti Ludvík včlenil do francouzského území.
	Za války o dědictví rakouské (1740-1745) je Francie spojencem pruského Bedřicha II. a po bitvě u Fontenoy (1745) by mohla anektovat území rakouského Nizozemí. Této možnosti však nevyužije, neboť ministr a diplomat kardinál de Bernis připravuje diplomatickou změnu tradičních spojenectví («le renversement des alliances»): vzniká blok centrálních mocností Francie a Rakouska, které se dělí o vliv v německých knížectvích. Tím se chce Francie zajistit při soupeření s Anglií o nadvládu nad oceány, Rakousko tím zase eliminuje vliv Pruska.
	V sedmileté válce (1756-1763) vítězí Francie na pevnině, ale Anglie, která vsadila na námořnictvo, je vítězem na moři. Pařížským mírem přichází Francie o kanadské državy a o přední Indii: v Americe si podržuje pouze Louisianu a karibské ostrovy a v Indii pouze 5 obchodních stanic získaných na Portugalsku.
	Poslední zahraniční účastí Francie v tomto období je podpora odboje amerických kolonií proti Anglii (1774-1783). Proto také je existence Spojených států uznána Versailleským mírem r. 1783 zásluhou francouzské diplomacie.
	R. 1768 kupuje Ludvík XV. od města Janova (Gênes) ostrov Korsiku, kterou tak včleňuje do Francouzského království.
	V kulurní a jazykové oblasti představuje 18. století období jasné dominance všeho francouzského. Myšlenkově i pocitově stojí tato v prokladu ke století předcházejícímu. Osvícenecký kult rozumu přeje zejména próze - krásné i filozofické: Le Sage, Marivaux, Voltaire, Montesquieu, abbé Prévost, Diderot, Rousseau. Právě filozofové - encyklopedisté připravují společenské změny z konce století. Klasicistní estetika v architektuře - Soufflot, Gabriel - je doplněna vkusem rokoka, jež se uplatňuje zejména ve vnitřní architektuře a v malířství: Watteau, Boucher. Ze sochařů je třeba se zmínit o Houdonovi, Pigallovi, Falconetovi, v hudbě pak o Rameauovi. 18. století již přináší prvky preromantismu (Rousseau, Bernardin de Saint-Pierre).

IV. Velká francouzská revoluce 1789 a její důsledky
	Nebudeme se zde zabývat sledem událostí, jež jsou součástí tohoto dějinného momentu, důležitého jak pro Francii samotnou, tak pro dějiny evropského kontinentu. Naší snahou bude poukázat, v čem Francouzská revoluce tuto zemi hlouběji poznamenala, a tedy v čem se důsledky revoluce projevují doposud.
Revoluce - dějinný přeryv
	Francouzská revoluce sama sebe ústy a perem svých protagonistů představovala jako nástup nového typu státu a nové éry v dějinách vůbec. Je to patrno již z ideových základů, z nichž vycházela. Jean-Jacques Rousseau, na něhož se odvolávají i hlavní představitelé revolučního konventu (Robespierre, Danton, aj.), uvádí ve své Sociální smlouvě (Le Contrat social, 1762) myšlenku nového typu státu, spočívajícího na společenské smlouvě mezi rovnými, rovnoprávnými, společensky cítími a svobodně se rozhodujícími jedinci. Tato myšlenka, tak pregnantně vyjádřená ve známém hesle «liberté, égalité, fraternité», je nejen v příkrém protikladu k principu absolutistické a z Boží milosti odvozené monarchie (Monarchie absolue de droit divin), ale prezentuje se jako ideál nové, lepší, pokrokové a univerzální společnosti.
	Tento fakt politici Francouzské revoluce ještě zesilují. Nová Francie roku 1792 vytváří systematicky příkop mezi «starým režimem» (Ancien Régime) a starou tyranií na jedné straně a novým režimem na straně druhé. V novém státě je vše nové: míry, váhy, měna, kalendář, začínající rokem I. Je zrušeno staré administrativní dělení na tradiční provincie (hrabství, vévodství apod.) a je zavedeno uniformní členění na abecedně řazené a číslované departementy s názvoslovím odvozeným od zeměpisných útvarů (řek, pohoří, apod.). Vyváří se nová občanská morálka a nové náboženství (culte de la Raison), katolická církev je důsledně vyvlastněna a zbavena politického vlivu. Tomu odpovídá i to, že Republika své vzory hledala především historii Athénské a Římské republiky, nikoli v dějinách Francie.
	Francouzská revoluce smetla starý režim natolik důsledně, že v ochraně práv jednostlivce - občana, za něž se brala, dosáhla pravého opaku. V absolutistické monarchii totiž mezi všemocným králem a jeho posledním poddaným existoval složitý systém sociálního a politického členění - korporace, stavovská sdružení, nátlakové skupiny, složité administrativní členění v oblasti finanční, soudní a správní. To vše jedinci poskytovalo poměrně dobré zázemí k ochraně. Nehledě na to, že krále samého, odpovědného Bohu, omezoval morální kodex křesťanského vládce.
	Tím, že Francouzská revoluce jemné a složité předivo starého královské režimu zrušila a proti sobě postavila na jedné straně všemocný, centralizovaný stát a na staně druhé sice svobodného, rovnoprávného, ale všech dosavadních sociálních a právních vazeb zbaveného a tím i izolovaného občana, bezprostředně vytvořila podmínky pro snadnou persekuci jednotlivců v období revolučního teroru. Dlouhodobě pak Francii odsoudila k postupnému hledání a vytváření a vzájemného propojení nového systému společenských a občanských struktur, dávajících občanovi pocit společenského zakotvení. Tento proces se završuje vlastně až po druhé světové válce, kdy teprve se dotváří současný složitý komplex politických stran, korporací, odborů, zájmových organizací, spolků, církví, s nimiž se v rozhodovacích procesech vždy přímo či nepřímo počítá.
	Stejně tak se až po dlouhé době podařilo vytvořit nové mosty v jiných oblastech společenského života, především v tázce vztahu mezi církví a státem, v otázce vztahu mezi centrem a regiony a v otázce integrace tradice a minulosti do republikánské idey pokroku.
	Často se tyto dílčí aspekty doplňují: viz např. hnutí Action Française spisovatele a publicisty Charlese Maurrase (1868-1952), v němž se integruje monarchismus a antirepublikanismus s výrazným nacionalismem zdůrazňujícím francouzkou latinskou a křesťanskou tradici a s podporou tradičního regionalismu jednotlivých provincií. Proto i Maurrasova úcta k Johance z Arku i jeho provensálskky psáná poezie.
	Nutno poznamenat, že monarchistické hnutí nebylo ve Francii nikdy natolik výrazné a jednotné, aby dokázalo jednoznačně a trvale zvrátit cestu nastoupenou Francouzskou revolucí 1789. Monarchistická ideologie, lépe řečeno antirepublikanismus, byla tradována především katolickými kruhy církevními. Odtud onen známý obraz pokrokové Třetí republiky (187O-1940), založené na principu laickosti (vzdělání, odluka státu od církve) a hlásající ideu laického pokroku a osvěty (Paříž město světel, moderních vynálezů, ocelových a prosklených staveb), republiky, která bojuje proti tmářství minulosti (církev). A na druhé straně obraz vytvářený katolickými kruhy: obraz židovsko-protestantského republikanismu, který zatracuje nejsvětější francouzské tradice a ve jménu univerzálnosti a pokroku zrazuje francouzský národ (viz Dreyfusova aféra).
	Ke konečnému smíření katolicismu a republikanismu dochází vlastně až během druhé světové války, kdy se řada katolíků zapojuje do protiněmeckého odboje a přihlašuje se k obnově republikánského zřízení. Ne náhodou se právě až po válce, roku 1945, přiznává volební právo i ženám: ty byly až do té doby považovány za nejsilnější baštu katolického konzervativismu a potenciální voličky katolických stran, jichž se laická Třetí republika obávala.
	Problém regionalismu na své rozuzlení čekal ještě déle. Regionalismus byl dlouho považován za výraz politického, myšlenkového a kulturního zpátečnictví, zatímco pokrokový republikanismus a levicovost se dlouho ztotožňovaly s jakobínským centralismem («La République une et indivisible!»). Ještě když v roce 1969 navrhuje prezident de Gaulle, jakožto představitel pravice, regionalizaci, je v referendu odmítnuta. Teprve během 70. let 20. stol., když se regionalizace dostává do programu levice a ekologických iniciativ, přestává být myšlenka regionů spojována se zpátečnictvím. Naopak je uvedena do souvislosti s pokrokovými levicovými idejemi samosprávy a v 80. letech provádí socialistická vláda reformu, jež tento dvousetletý problém konečně řeší.
	Podobně lze sledovat v 19. a 20. století namáhavou integraci dvou protichůdných kulturních a myšlenkových tradic: katolické a republikánské. Týká se to nejen historiků, ale i básníků a prozaiků (Péguy, 1873-1914; Bloy, 1846-1917). Hlavním problémem katolíků byla především integrace revoluce, pokrokovosti, levicovosti do vize francouzských dějin a francouzské tradice, smíření se s oním základním skandálem, jímž je královražda, a přijetí republikanismu. Pro republikány (Michelet, 1798-1874) je to otázka integrace královské tradice a katolicismu do vize republikánské.

Revoluce a problém legitimity moci
	Francouzská revoluce nastolila nový typ legitimity, založené již nikoli na Boží vůli, ale na «společenské smlouvě». Ale vynořil se tím jiný problém, a to otázka hierarchie v této legitimitě delegované moci, to znamená vztahu mezi politickými orgány a složkami moci. Vždyť čí legitimita je větší: jednotlivého poslance, přímo voleného lidem ve volebním obvodu; nebo parlamentu jako celku; nebo vlády, vytvořené parlamentem; nebo prezidenta, zvláště když je zvolen v přímých volbách nebo schválen plebiscitem?
	Řešení této otázky se prolíná dějinami Francie posledních dvou století, kdy nalezneme jak období silných pravomocí legislativy (Konvent, Třetí a Čtvrtá republika), tak také období «bonapartismu» s exekutivou odvozenou od vůle lidu (Napoleon I., Napoleon III., maršál Pétain).
	Proto i onen nezčetný počet ústav v období Francouzské revoluce (5 ústav za 10 let) a série ústavních řešení dalších (1815, 1830, 1848, 1849, 1850, 1869, 1871, 1876, 1940, 1945, 1958, 1962). Tento počet vynikne zvláště ve srovnání se situací Spojených států, kde od počátku platí ústava jediná a ve srovnání s Velkou Británií, která bezproblémově praktikuje parlamentní systém bez jakékoli ústavy.
	Teprve de Gaullova ústava roku 1958 (1962) vyvažuje jednotlivé složky moci legislativní, exekutivní a soudní tak, jak to pravděpodobně francouzskému naturelu vyhovuje nejlépe. Tato ústava je však i podivuhodnou syntézou republikanismu, monarchismu (pravomoci prezidenta a délka jeho mandátu - 7 let, nyní 5 let s možností opětovného zvolení; soudní nestíhatelnost) a bonapartismu (prezident je volen národem v přímých volbách).
	Toto uspořádání pak potvrdila sama francouzská levice, když po volbách v roce 1980 ústavu Páté republiky, kdysi označovanou za pravicovou a zpátečnickou, nejen nezpochybnila, ale přijala zcela za svou a na jejích principech moc vykonávala.

V. Francie mezi dvěma světovými válkami (1918-1940) - úvod
	Francie vychází z hrůz 1. světové války jako vítěz. Versailleskou smlouvou (28.6. 1919) je potvrzena její diplomatická hegemonie a jako jedna ze světových velmocí se Francie stává garantem stávajícího světového a evropského pořádku, v němž představuje záruku republikánské demokratické tradice. Francouzská Třetí republika se zdá pevný, již více než 40 let etablovaný režim.
	Přesto právě 20. a potom 30. léta přinášejí zásadní zpochybnění republikánských a liberálně demokratických principů 19. století. I když ve Francii toto zpochybnění nenabude podobu radikálního zvratu a přeměny státního zřízení v diktaturu či autoritativní režim (Rusko, Maďarsko, Německo, Itálie, Polsko apod.), přesto postupně dochází ve Francii ke zpochybnění dosavadní liberální demokracie a později i ke změnám, jež vedou ke stále silnějšímu státnímu intervencionismu do hospodářství i sociální politiky, na nějž potom plynule naváže paternalistický režim maršála Pétaina za války, ale v mnohém ohledu i levicově orientovaná Čtvrtá republika poválečná a gaullismus Páté republiky. Důsledky jsou pociťovány doposud.
	V tom vývoj francouzský souzní s vývojem v Evropě a ve světě. Ten je v oné době poznamenán obecnou krizí liberální ekonomie a parlamentní demokracie.
	Co se liberální ekonomii a parlamentní demokracii, tak vzešly z myšlenkových koncepcí a politické praxe 19. století vytýká?
	1. Kritika zleva: kapitalistický liberalismus zajišťuje sice rozvoj hospodářství, ale neodstraňuje chudobu a sociální nespravedlnost, neboť ponechává trhu jeho živelnost, v níž je spatřována příčina sociálního zla. Levicové myšlení se považuje za dědice jednak Francouzské revoluce (principy «Liberté, égalité, fraternité» - ovšem jinak definovány), jednak pozitivismu a scientismu 19. století. Je třeba provést novou revoluci, odtranit vykořisťování (příčiny nerovnosti) a nastolit vědecky řízenou společnost.
	2. Kritika zprava: parlamentní demokracii je vytýkáno především vykořenění izolovaného jedince. Je to pociťováno jako ztráta národní, kastovní, společenské či náboženské identity vinou demokratického universalismu, jenž je často ve svých důsledcích prezentován jako zkažený, prohnilý, zkorumpovaný. To znamená, že jevy a případy korupce a morálního selhání politiků a podnikatelů jsou absolutizovány jako jevy systému inherentní.
	Jiný proud myšlení (Unamuno, Nietzsche) vytýká demokracii její egalitarismus, tendenci k nivelizaci dle úrovně nejnižší, potlačování individuality, osobitosti a aristokracie ducha.
	Kritika parlamentní demokracie (antiparlamentarismus, antirepublikanismus) a liberálního kapitalismu (teorie socialistické revoluce a dělnické hnutí) se objevují a zesilují již na sklonku 19. století (viz ve Francii např. «boulangismus» či Dreyfusovu aféru, co se ultrapravicových a nacionalistických projevů týče). Tato krize byla zesílena průběhem 1. světové války. Liberálně demokratické režimy obecně jsou viněny z toho, že nejen nedokázaly zabránit válečnému šílenství, ale že jsou v podstatě již nikam nevedoucí, slepou vývojovou cestou a že je nutno provést novou revoluci: ta má dle ideologů a vůdců buď charakter socialistický (Rusko, Maďarsko, Německo), nebo národně sociální (Itálie, Německo). Je pozoruhodné, jak především ve 20. letech se oba typy revolucí. Příkladem může být jeden z představitelů francouzského fašismu a zakladatel Parti populaire français (P.P.F., 1936) Jacques Doriot, zprvu komunista a starosta tradiční komunistické bašty Saint-Denis.
	Jinak se ovšem politické boje a ideové diskuse ve Francii vedou vždy v rámci demokratického režimu, ať jsou sebeostřejší. O to nepříjemnější procitnutí nastává u velké části intelektuálů, když se později v předvečer a během během 2. války setkávají s konkrétními výsledky svých vlastních idejí. To platí především pro pravicové individualisty - antiparlamentaristy barrèsovského ražení na levici (Aragon, Breton) i na pravici (Charles Maurras, Drieu de la Rochelle, Brasillach, Céline).
	Na vnitřní situaci ve Francii v meziválečných letech přitom silně působí vývoj celkové situace v Evropě a ve světě: nástup fašismu, nacismu, komunismu a dalších nacionalistických diktatur; občanská válka ve Španělsku, italská agrese v Habeši, japonská v Číně; celosvětové zbrojení a příprava nového světového konfliktu. Silně působí i celosvětová ekonomická krize 1929-1933.
	Francie se také potýká s problémy demografickými, jež jsou důsledkem války 1914-1918. Ztráty na životech spolu s denatalitou znamenají de facto úbytek 3 miliónů obyvatel oproti optimálnímu vývoji. 1,5 miliónu padlých mužů vytváří nerovnováhu mužské a ženské populace.
	Přitom obnova Francie vyžaduje příliv nové pracovní síly. Proto jsou meziválečná léta poznamenána silnou imigrací: z Polska, Itálie, Libanonu aj. To pak zase ve 30. letech ve spojitosti s hospodářskou krizí a další imigrací, tentokrát politickou (1 milión uprchlých španělských republikánů, němečtí Židé a antifašisté), podporuje xenofobní nálady.
	Vnitřní politickou situaci meziválečné Francie charakterizuje také jistá nestabilita jednotlivých vlád. Je to způsobeno především tím, že hlavní politická síla Třetí republiky - centro‑levicová Radikální strana (Parti radical) postupně ztrácí voličskou základnu, a aniž by byla nahrazena jinou výraznou politickou silou, ať na pravici, či na levici, zůstává jako centristická formace, jsouc sama rozdělena na levý a pravý proud, oním (intrikujícím) jazýčkem na vahách, který vstupuje hned do levicových, hned do pravicových koalic. Právě ono politické lavírování Radikální strany, této takřka symbolické politické síly Třetí republiky, je považováno kritiky parlamentarismu za politikaření, jež s sebou nese demokracie jako systém vůbec. Zvláště když se k politikaření druží skandály jako Staviského aféra (leden 1934).
	Ono politické lavírování a nestabilita jednotlivých vlád, zvláště jsou-li orientovány levicově, způsobuje periodický útěk kapitálu do zahraničí a znesnadňuje hospodářskou obnovu válkou zničené země a později i země poznamenané hospodářskou krizí.

VI. Francie ve 20. letech
	Hlavním úkolem je obnova válkou zničeného území (celý sever a severovýchod), snaha o snížení obrovského státního dluhu (válka) a o zavedení stabilní měny, která by zastavila inflaci a zhroucení úspor a vkladů.
	Pravice a levice se pravidelně střídá u moci:
	1. 1919-1924 období «chambre bleu horizon» a «Bloc national». Hlavními tématy voleb byly jednota kolem Georgese Clémenceaua (le «Tigre»), «Union sacrée, boj proti boševismu a rudému nebezpečí, obnova politické reprezentace (asi polovina poslanců nových).
	Prezidentské volby v lednu 1920 proběhly ve znamení intrik proti Clémenceauovi (Aristide Briand): je zvolen Paul Deschanel (408 hlasů proti 389 pro Clémenceaua). V září musí Deschanel pro duševní nezpůsobilost podat demisi a prezidentem je zvolen Alexandre Millerand. Z ministerských předsedů je nejdůležitější Raymond Poincaré.
	Vnitřní politika: a) konjukturální pravicová opatření: obnovení diplomatických styků s Vatikánem, uplatnění konkordátního statutu církve v Alsasku a Lotrinsku, povolení návratu církevním kongregacím.
	b) nutnost čelit sociálním problémům a bouřím (na jaře 1920 1.832 stávek s 1,3 miliony stávkujících; 18.000 železničářů je vyloučeno z práce - 5% stavu). Dělnické hnutí se radikalizuje, dochází k rozštěpení socialistické strany S.F.I.O. na komunistickou a socialistickou (sjezd v Tours 1920) a k rozštěpení odborů (1922).
	c) finanční politika: nutnost čelit nákladům na rekonstrukci území s nadějí, že později budou uhrazeny německými reparacemi a nutnost odškodnit oběti války (120 milionů ročně) - to vše způsobuje hluboký deficit státního rozpočtu, inflaci a znehodnocení měny. Měnová krize je nejhlubší v březnu 1924, kdy se anglická libra prodává za 117 franků (v prosinci 1922 za 62 franků). Raymond Poincaré si půjčuje u soukromé Morganovy banky a o 20% zvyšuje přímé daně.
	Do voleb zbývají 2 měsíce a daňové navýšení spolu  s vojenským obsazením Porúří, poté, co Německo přestalo platit válečné reparace, způsobují volební pořážku pravice. Ta sice obdrží v absolutním počtu o 300.000 hlasů více, avšak v počtu mandátů se sjednocenou levicí prohrává.
	2. 1924-1926 vláda levicového kartelu (cartel des gauches, tj. socialisté a levicoví radikálové; komunisté mají jen 26 mandátů a zůstávají mimo hru).  Nová poslanecká sněmovna vytrvalým tlakem (neschválování premiérů jmenovaných prezidentem) donutila Milleranda k demisi, vytýkajíc mu nedostatek nestranickosti. Novým prezidentem je zvolen Gaston Doumergue (radikál, dosud předseda Senátu; 1924-1931), pak Paul Doumer (zemř. 1932).
	Édouard Herriot, předseda radikálů, vytváří vládu z radikálů s parlamentní podporou socialistů. Tato vláda trvá od června 1924 do dubna 1925. Důraz na laický republikánský princip, některá opatření a daňová politika vyvolávají společenský a sociální neklid: zrůšení diplomatické zastoupení ve Vatikánu (navzdory Briandovi), snaha rozšířit princip laického školství na Alsasko a Lotrinsko, slavnostní uložení urny Jeana Jaurèse v Panthéonu, uznání de iure Sovětského svazu. Množí se manifestace krajní levice, katolíků i krajní pravice (Action française, Faisceau Georgese Valoise, Jeunesses patriotes Pierra Taittingera).
	Socialisté naléhají na Herriota, aby zavedl zdanění kapitálu, zatímco podnikatelské kruhy požadují rozpočtovou kázeň a opuštění snah o deflaci a návrat k mytickému předválečnému kurzu franku. Deficit se počátkem r. 1925 prohlubuje, obyvatelstvo odmítá kupovat státní úpisy, kapitál houfně utíká do zahraničí. Vláda je nucena tajit, ba dokonce falšovat pravidelnou týdenní bilanci francouzské národní banky Banque de France. Tato aféra je příčinou pádu vlády. Následuje rok vládní nestability: kabinety Josepha Caillauxe, Paula Painlevého, Édouarda Herriota atd. mají jen jepičí trvání. Anglická libra se prodává za 243 franků. Země je na pokraji státního bankrotu.
	3. 1926-1928 «cabinet Poincaré». Raymond Poincaré (prezident 1913-1920) vytváří «národní jednotu (union nationale), koalici pravice (André Tardieu), umírněných (Aristide Briand) a radikálů (Herriot), která provádí cílevědomou hospodářskou politiku: stabilizace měny, zvýšení nepřímých daní a cla, státní půjčky, úspory a škrty ve státním rozpočtu (zrušení 106 podprefektur, úspory v rozpočtu obrany, vnitra, veřejných prací), vytvoření konsolidační instituce «caisse d’amortissement» pro rezorbci státního dluhu. Státní rozpočet na rok 1926 je vyrovnaný, na rok 1927 přebytkový. Takovou situaci Francie nepoznala od r. 1914. Vláda získává důvěru veřejnosti, kapitál se vrací do Francie, frank se vrací na kurz 122 franků za libru. Nový frank - «franc Poincaré» - je stanoven na 1/5 své předválečné hodnoty. Stává se symbolem nového rozvoje hospodářství a poválečné prosperity.
	Volby roku 1928 jsou ve znamení vítězství pravice (komunisté mají jen 15 poslanců, navzdory vítězství Jacquese Duclose nad Léonem Blumem v Paříži).
	4. 1928-1932 vláda pravice: Raymond Poincaré sestavuje vládu, kterou však po kongresu v Angers (podzim 1928) opouštějí radikálové, neboť je znepokojuje fakt, že jejich tradiční pozice ve středních vrstvách získávají stále více socialisté. Sám Poincaré je již nemocen a r. 1929 odstupuje. Vůdčí osobou umírněných pravicových vlád je liberál André Tardieu. Obnovené hospodářství a devalvace franku v pravý čas vedou k hospodářské prosperitě a přebytkovému státnímu rozpočtu, který je použit k tomu, aby byly zahájeny práce na budování Maginotovy linie (1929). Pierre Laval, ministr práce v první pravicové Tardieuově vládě a ministerský předseda (1931-1932), zahajuje politiku intervence státu do sociální politiky. Je zřízeno sociální a zdravotní pojištění (Sécurité Sociale et Assurance Maladie -1930). Liberální pravice volí do funkce prezidenta Paula Doumera (1931; proti Briandovi) a po jeho zavraždění anarchistou Gorguloffem (1932) Alberta Lebruna. Období prosperity je ukončeno celosvětovou hospodářskou krizí, jež od roku 1930 zasahuje Francii.

Zahraniční politika 1919-1933
	V mezinárodní politice se prosazují nové zásady - principy prezidenta USA Wilsona: právo národů na sebeurčení, princip plebiscitu, rovnost mezi státy, kolektivní bezpečnost (Société des Nations). Prosazují se i nové metody: upouští se od tajné diplomacie, nastává příklon k «otevřené diplomacii» více kontrolované parlamenty, k diplomacii mezinárodních konferencí.
	Při často se měnících vládách vzrůstá ve Francii úloha generálních tajemníků ministerstva zahraničí: Philippa Berthelota (do r. 1933) a Alexise Légera (1933-1940).

Obtíže poválečné situace (1919-1924)
	a) nejednotnost vítězných spojenců:
- v otázce Středního východu (Turecko, Sýrie, Irák, Irán, Palestina): citlivou otázkou je kontrola ropných nalezišť po rozpadu Osmanské říše;
- v otázce Německa: USA a Velká Británie si přejí rychlou obnovu  německého hospodářství (bolševické nebezpečí v Německu, stabilita ve střední Evropě, trh pro VB a USA), zatímco Clémenceau ještě při jednání o Versailleské smlouvě požadoval hranici Francie na Rýně;
- otázce vztahu k Itálii: problém anexe oblasti Fiume-Rjeka;
	b) problém německých reparací: konference ve Spa (1920) je určuje na 132 miliard marek ve zlatě. Od podzimu 1921 se Německo zmítá  v měnové krizi a od r. 1922 (rusko-německé sblížení, konference v Rapallu) nemá Francie ani oporu ve spojencích, kteří se pod vlivem Keynese stavějí k Německu chápavě. Francie a Belgie okupují Porúří (1923) a Německo se uchyluje k pasivnímu odporu. Roku 1924 musí Francie ustoupit, protože se dostává do finanční krize a potřebuje podporu anglické Morganovy banky.

Období uvolnění (1924-1929)
	Uvolnění souvisí se zlepšením hospodářské situace ve světě a je posíleno i tím, že ve Francii i ve Velké Británii se k vládě dostává levice. Hlavními strůjci uvolnění jsou Aristide Briand a Gustav Stresemann:
	- Dawesův plán (1924): německé platby reparací jsou rozloženy na více let;
	- konference v Locarnu (říjen 1925): Briand, Stresemann, Chamberlain, Mussolini, Vandervelde dojednávají záruku neměnnosti západních hranic Francie, Belgie a Nizozemí;
	- přijetí Německa do Společnosti národů (září 1926);
	- Youngův plán (1929): německý dluh je snížen a rozložen na 36 ročních splátek;
	- Francie evakuuje Porýní, 5 let před termínem;
	- konference v Lausanne (červen 1931): na výzvu prezidenta Hoovera je ustanoveno moratorium ne německé reparace. Na základě toho přestává Francie a po ní i Velká Británie splácet své dluhy vůči USA (odtud i americký izolacionismus);
	- konfrence o odzbrojení v Ženevě (únor 1932) a účasti 62 států.
Kolektivní bezpečnost
	a) Briand-Kellogův pakt (srpen 1928; Kellog - státní tajemník USA): válka je prohlášena za nezákonnou;
	b) vytvořen smluvní systém bezpečnosti: Polsko, Malá dohoda (1926-1927)
	c) snaha o kolektivní spolupráci na půdě Spojených národů (Société des Nations) v Ženevě.

VII. Francie ve 30. letech
Velká světová hospodářská krize
	Světová hospodářská krize zásadně ovlivnila jak vnitřní situaci ve Francii, tak její mezinárodní postavení. O příčinách vzniku této celosvětové krize se dosud vedou spory. Všeobecně se  rozlišuje několik souběžných faktorů.
	a) Cyklický vývoj hospodářství (fáze růstu hospodářství a cen a fáze hospodářské deprese a snižování cen): krize 30. let odpovídá souběhu fází deprese dlouhodobého Kondratěvova cyklu (40 let - 1896-1940), střednědobého Juglarova cyklu (8-11 let - 1925-1936) a krátkodobého cyklu Kitchinova (cca 40 měsíců - 1929-1933).
	b) Důsledek celosvětové finanční nerovnováhy: válečné události v Evropě způsobily dlouhotrvající nerovnováhu v mezinárodním obchodě a nahromadění téměř poloviny celosvětových zásob zlata v USA. Aby uchránily svou měnu před inflací, nedovolily USA uvést do oběhu nové emise papírových peněz, které by odpovídaly nárůstu zlatých zásob. Silná měna ovšem znevýhodňovala export, a tak bylo nutno ochraňovat hospodářství před importem. Jenže protidovozní opatření zase nedovolovala válkou zadluženým evropským zemím, aby splatily u USA své dluhy.
	c) Krize z nadprodukce: v době války byl evropský výpadek rychle nahrazen rozvojem zemědělství a průmyslu jinde ve světě ‑ USA, Kanada, Jižní Amerika, Jižní Afrika, Indie, Japonsko. Poválečná obnova Evropy je rychlá a obnovená evropská produkce v celosvětovém měřítku tlačí ceny dolů. Při celosvětovém růstu produkce a rentability rostou mzdy mnohem pomaleji a klesá koupěschopnost trhu: nadprodukce je zároveň krizí koupěschopnosti (sous-consommation).
	c) burzovní spekulace: od roku 1925 se newyorská burza stává místem spekulativního podnikání s nemovitostmi, které přitahuje kapitál i evropský, zvláště britský. Některé banky půjčují na vysoký úrok (20-25%) právě na takové podnikání, které je neinvestiční, a tedy neprodukuje reálné hodnoty. Hodnota obchodovaných titulů v New Yorku vzrostla mezi 1925 do 1929 z 27 miliard na 87 miliard, což neodpovídá hospodářskému růstu. To prozrazuje křehkost takového růstu.

Rozšíření krize ve světě
	Hospodářství USA se stalo již tak důležitým faktorem světovým (v objemu výroby a exportu je USA již na 1. místě), že  krize amerického hospodářství vyvolané krachem na newyorské burze (černý čtvrtek 24.10. 1929) a obtíže amerického hospodářství se projevují jinde. Rychle se omezuje objem mezinárodního obchodu: klesá objem obchodních objednávek a přitom každá země se snaží čím dál víc chránit vlastní výroby novými celními bariérami a dovozními kvótami, které ještě více omezují mezinárodní obchod a tím i výrobu.
	Krachy amerických bank způsobují, že americký kapitál se  stahuje z ciziny do USA na pokrytí finančních ztrát. Celá řada evropských bank a podniků ztrácí finanční podporu či krytí. Repatriace amerického kapitálu je v Evropě zesílena silnou pozicí francouzského franku po Poincaréově reformě r. 1928. V r. 1932 je ve Francii uloženo 27% světových zásob zlata.
	V květnu 1931, po podepsání německo-rakouské smlouvy o celní unii, která je správně interpretována jako počátek územního připojení (Anschluss), dochází ke krachu největší rakouské banky Kredit Anstalt (zal. 1855 Rotschildem). Zásah rakouské vlády nemůže kompenzovat útěk kapitálu. Důsledkem je krize výrobní.
	V Německo je postiženo poklesem zahraničního obchodu (13,7 miliard marek v r. 1929; 9,7 miliard v r. 1931) a výroba mezi r. 1929 a 1931 klesá o 20%. Krach Kredit Anstaltu má dopad na krachy německých bank (červen 1931) a na hospodářství. V roce 1932 je v Německu 6 milonů nezaměstananých.
	Ve Velké Británii se krize projevuje méně ostře jen proto, že celé britské hospodářství není s to se vymanit z dlouhodobých vleklých potíží. Přesto výroba mezi roky 1929 a 1931 klesne o 30% a vývoz se snižuje na polovinu. Krach Kredit Anstaltu, kde měly anglické banky své zájmy, způsobuje potíže bankovního sektoru. Zásoby zlata v Bank of England se nebezpečně snižují, takže Velká Británie si musí půjčit u Federal Reserve Board v USA a u Banque de France. Přesto musí libra v září 1931 devalvovat.

Hospodářská krize ve Francii
	Také Francii postihuje krize exportu (pokles vzhledem k r. 1929 o 40% v r. 1931, o 60% v r. 1932, o 70% v r. 1935) a tyto obtíže jsou ještě ztíženy vysokou hodnotou francouzského franku. Francie doplácí dvojnásobně na devalvaci anglické libry v září 1931: Banque de France měla značnou část zásob právě v této měně a oslabení libry a relativně nadhodnocený frank zdražují francouzský export do celého Britského impéria.
	Přesto má průběh krize ve Francii jisté odlišnosti: krize nastupuje až v roce 1932 a její průběh není tak prudký a pokles není tak hluboký ani dramatický jako jinde. Důvod tkví ve větší samostatnosti a menší otevřenosti francouzského hospodářství. Odlišná je i struktura francouzských podniků, totiž vysoký podíl malých, ba rodinných podniků, které kladou tuhý odpor bankrotům i propouštění zaměstnanců, a to i za cenu propadu či likvidace celého rodinného jmění. Tyto faktory na jedné straně zmírňují dopad krize (300.000 nezměstnaných v r. 1932, 460.000 v r. 1935; pokles výroby o 20% mezi r. 1929 a 1933). Na druhé straně je krize o to vleklejší, delší, obnova kapitálu a výrobního potenciálu pomalejší).
	Také proto možná je ve Francii reakce vlády liknavá. Nabízela se buď politika německého typu - přísná státní kontrola  hospodářství včetně obchodu a měny - a tu Francie odmítala jako totalitní, nebo cesta devalvace měny a podpory vývozu - k té nenašla vláda dlouho odvahu. Takřka všechna opatření byla přijata se zpožděním.
	Důsledky celosvětové krize: zesílení sociálních rozporů a růst sociálního napětí, růst extrémismu levicového (komunisté) i pravicového (fašismus, nacismus), vznik totalitních režimů (často považovaných jako hráz sociálnímu napětí), růst hospodářské úlohy státu jako organizátora a regulátora hospodářského a sociálního života - ať už v podobě politicky extrémní (italský fašismus, německý nacismus), nebo demokratické (John Keynes: Théorie générale de l’emploi, de l’intérêt et de la monnaie, 1936).
	Hospodářská krize také značně oslabila mezinárodní politickou spolupráci a zastavila slibný vývoj konce 20. let.

Francie mezi r. 1932-1936
	Výrobní krize postihuje zejména některé sektory průmyslu  a zemědělství (nadprodukce obilí a propad cen v r. 1932, 1933; nadprodukce vína v r. 1934 a 1935). Výdaje spojené se zásahy státu a nová sociální politika Andrého Tardieua od r. 1930 také více zatěžuje státní rozpočet a vede po r. 1932 k chronickému deficitu státního rozpočtu (10 miliard v r. 1933), zatímco silný frank podkopává zahraniční obchod.

Krize politická
	Hospodářské obtíže se promítají do politiky a zpětně usvědčují politické elity z neschopnosti se účinně postavit hospodářským obtížím. Tato situace je vnímána jako chronické ochromení výkonné moci. Volby r. 1932 přinášejí těsné a nepřesvědčivé vítězství levici (cartel des gauches): 260 křesel připadlo pravici oproti 345 křeslům pro levici, z toho 160 pro radikály, 132 pro socialisty. Mezi levicovými stranami však nepanuje jednota: radikálové jsou pro zachování hodnoty franku a pro liberální ekonomiku, socialisté prosazují znárodnění, devalvaci a proexportní zásahy ve státem regulované ekonomice. Nejednostnost se promítá do vysoké nestability vlád tím spíš, že ve Francii se od r. 1876 ujala zvyklost nerozpouštět poslaneckou sněmovnu (byť by její složení bylo politicky neproduktivní). Situace je vnímána jako situace všemocnosti neodvolatelných poslanců, kteří svrhují vlády, jak uznají za vhodné.

Krize mravní
	Ve ztížené hospodářské a sociální situaci veřejnost ostře vnímá každý hospodářský skandál, do kterého jsou politické elity zapleteny:
	- afféra Louise Klotze, bývalého ministra financí, který podepsal nekryté šeky;
	- afféra Mme Marthe Hanau, vydavatelky Gazette du franc, která přesvědčila některé politiky (Laval, Herriot), aby do jejího časopisu přispěli svými články. Pod touto záštitou solidnosti přesvědčila řadu drobných střadatelů, aby se podíleli na jejích pochybných podnicích: řada střadatelů na to doplatila;
	- aféra krachu Banque Oustric odhaluje pozadí vztahu mezi zkrachovalým bankéřem Oustrikem a ministrem spravedlnosti Raoulem Péretem, bývalým předsedou Národního shromáždění a bývalým ministrem financí ve vládě Aristida Brianda;
	- Staviského aféra: židovský podnikatel a podvodník mezinárodního kalibru Alexandre Stavisky byl pro podvod zatčen již r. 1926, ale v zápětí byl propuštěn. Soudní proces, který s ním byl veden, byl vinou záhadných intervencí na vysokých místech odložen celkem 19-krát. Teprve skandál s Crédit municipal de Bayonne r. 1933 znovu rozvíří situaci: Stavisky ve spolupráci s poslancem za radikální stranu Garatem, jenž byl zároveň starostou města Bayonne (député-maire), tehdy vydal úvěrové poukázky na šperky, které byly buď falešné, nebo ukradené. Při zkoumaní pozadí aféry vyplývá, že do ní jsou více či méně zapleteni významní novináři a veřejní a političtí činitelé: např. Pressard, prokurátor (Procureur de la République) a švagr ministerského předsedy Camille Chautempse. Ministr práce musí podat demisi, zatímco krajní pravice (Ybarnéragay a Philippe Henriot) požadují demisi celé vlády. 8. 1. 1934 objeví policie Staviského v horské chatě v Chamonix s kulkou v hlavě, v agónii. Oficiální protokol hovoří o sebevraždě, ale část tisku (L’Humanité, Le Populaire, Le Quotidien, L’Action française) píše o vraždě či vyřizování účtů. O něco později záhadně zmizí rada Prince, který celou aféru vyšetřuje, a jeho tělo je nalezeno u železniční trati poblíž Dijonu. V Poslanecké sněmovně Chautemps odmítá jmenování zvláštní vyšetřovací komise a podává demisi (30.1. 1934). Zejména krajní pravice je pobouřena nemorálností režimu. Když následující Daladierova vláda překládá na jiné místo policejního prefekta Chiappa, známého pro své sympatie k pravicovým ligistům, dochází k masové pravicové manifestaci 6. února 1934, která je potlačena  v krvi. Právě na pravici, ale nejen zde, jsou všechny tyto aféry považovány za důkaz neschopnosti a nemravnosti republikánských institucí. U přesvědčených republikánů pak nezřídka vzniká přesvědčení o nutnosti nápravy republikánských institucí a ozdravění politického života.

Rozložení pravicových sil ve Francii
	Jak ukázalo stěžejní dílo Reného Raymonda Les droites en France, vytvořily se historickým vývojem ve Francii tři základní pravicové proudy: konzervativní legitimisté, liberální orleanisté a autoritativní a zároveň populističtí bonapartisté.
	Pravicové politické strany Třetí republiky navazují na toto základní dělení, případně si v sobě nesou jednotlivé atributy těchto tří základních proudů, které se u nich různě kombinují:
	a) konzervativní pravice (legitimisté) - generál Castelneau (Fédération nationale catholique), Xavier Vallat, Louis Marin - lpí na tradici sociální (paternalismus), politické (je proti republikánskému centralismu) a náboženské (katolicismus). Neusiluje sice o svržení republiky, ale o její přetvoření v duchu starofrancouzských, monarchistických tradic. Cílem je obnova Francie decentralizované, kde by mezi státem a občany stál systém korporací («corps intermédiaires»), stavovských a profesních sdružení, církev apod;
	b) liberální pravice (orleanisté): vůdčí síla Třetí republiky, stoupenci demokracie a liberální ekonomiky. Někteří  představitelé si vědomují krizi liberálního modelu a pokoušejí se marně o hlubší reformy. Zklamání je přivádí někdy k sblížení s antiparlamentární ligistickou platformou (Tardieu, Laval);
	c) nacionalistická pravice, roztříštěná v různých ligách do značné míry odpovídá tradici bonapartistické, jehož dominantními rysy jsou antiparlamentarismus (avšak spojený s kultem lidu a plebistitu jako legitimace moci), kult silného vůdce, autoritativnost, ale také sociální citlivost s prvky socialismu a antikapitalismu, péče o blaho lidu). K této nacionalistické pravici se řadí několik uskupení:
	- nespokojenci s parlamenttní republikou, bez přesně definované ideologie krom patriotismu: Union Nationale de Combattants, Fédération des contribuables (700.000 členů; časopis Le Réveil du Contribuable), Henri Dorgères a jeho nespokojení sedláci «chemises vertes»;
	- ligisté v tradici bonapartismu a boulangismu: Jeunesses patriotes (Pierre Taittinger; 100.000 polovojensky organizovaných členů), Solidarité française (François Coty, milionář, podnikatel v oblasti parfumerie, majitel časopisů Figaro a L’Ami du peuple), Croix de Feu. Podplukovník de La Rocque přeměnil tuto organizaci bývalých bojovníků ze světové války v několikasettisícovou, vojensky organizovanou ligu, s údernými skupinami - «divisions», menšími «dispo» a pětičlennými «mains». Antikomunismus se u Croix de Feu spojuje s patriotismem, s křesťansky orientovaným socialismem a s idejemi katolického mládežnického skautingu (odkazy na Péguyho, Johanku z Arku, ale i na hrdinného letce Jeana Mermoze, člena Croix de Feu). Je pěstována mystika vlasti, kolektivu, přírody, dobrodružství, křesťanské soudržnosti, pořádají se prázdninové tábory, jsou zakládány letecké kluby Jeana Mermoze apod. Po zákazu lig v roce 1936 se Croix de Feu přetvoří Parti Social Français;
	- L’Action française - časopis (1908) a zároveň politické hnutí s údernými skupinami «Camelots du Roy». Myšlenkově se jedná o ideologickou směs legitimistického monarchismu a ligistického antiparlamentarismu a boulangismu. Kolem časopisu, vedeného Charlesem Maurrasem a Léoem Daudetem, se soustřeďuje pravicová intelektuální elita;
	- fašistické skupiny: Francisme (Marcel Bucard; bývalý řezník, válečný hrdina - 10-krát zraněn, 3-krát vyznamenán) - toto polovojenské hnutí je financováno z Itálie a později z Německa.

Únorová krize 1934
	Počínající hospodářská krize, nepřesvědčivá parlamentní většina a nejednostnost levice vzešlé z voleb r. 1932 - to vše vede k silné nestabilitě exekutivy. Od prosince 1932 do ledna 1934 (14 měsíců) má Francie 4 vlády (Paul Boncour, Édouard Daladier, Albert Sarraut, Camille Chautemps). Vlády složené z radikálů a socialistů navíc ztrácejí morální kredit vinou jednotlivých afér. Když po Chautempsově demisi 30.1. 1934 nový ministerský předseda Daladier překládá na jiné místo policejního prefekta Chiappa, který je nakloněn pravicovým ligistům, dochází k měření sil: na 6. února je svolána velká manifestace uskupení bývalých bojovníků (Champs-Élysées), jednotlivých ligistů, Jeunesses patriotes a Action française (náměstí Svornosti) a Croix de Feu (bulvár Saint-Germain/ulice de Bourgogne). Přítomni jsou i komunisté, avšak nezasahují. Národní shromáždění je zcela obklíčeno. Zásah policie si vyžádal 15 mrtvých a 900 raněných - je to poprvé od dob Komuny (1871), kdy státní moc takto krvavě zasahuje proti občanům. 7. února je několik čelných představitelů demostrujících hnutí zatčeno. V Národním shromáždění Daladier získá podporu, ba obdrží i neutralitu de La Rocqua a Croix de Feu. Tisk však rozpoutá prudkou kampaň proti «vraždící vládě» (gouvernement assassin) a vláda podává demisi. Poprvé tak v dějinách Třetí republiky vláda kapituluje v důsledku pouličních bouří a manifestací. Je vytvořena nová vláda «Národní jednoty» (Union Nationale), složená z radikálů a pravice (Herriot, Sarraut, Laval, Tardieu, Pétain) na čele s bývalým prezidentem Doumerguem.
	Dnes se historikové všeobecně shodují v tom, že cílem pravicových bouří nebyl puč, nýbrž snaha o rozbití levicového kartelu (cartel des gauches) a nastolení pravicové vlády, schopné reformovat republikánské instituce.
	Levice tyto události nicméně považuje za pokus o pravicový převrat a ihned pořádá protiakce. Komunistická demonstrace 9. února v pařížských ulicích si vyžádá několik mrtvých a 24‑hodinová generální stávka 12. února se považuje za první velký projev «jednotné fronty proti fašismu» a předzvěst «Lidové fronty» (Front populaire).
	Gaston Doumergue usiluje o ústavní reformy a novou tvář republiky. Jeho novotářství (projev v rozhlase) a energičnost jsou však interpretovány jako diktátorství, je opuštěn radikály a podává demisi. Je nahrazen Pierrem-Étiennem Flandinem, později Pierrem Lavalem: ani jejich politika řízené deflace (snížení platů o 10% doprovázené snížením nájmů, veřejných poplatků, apod.) prosazovaná formou zákonných nařízení (décrets-lois; celkem asi 500), tedy bez souhlasu parlamentu, nakonec ztroskotá a jen připravuje půdu pro vítězství levice ve volbách r. 1936.

Vláda «Lidové fronty» - 1936-1938
	«Lidová fronta» (Front populaire), tedy nová jednota levicových sil se vytváří v letech 1934-1935 za přispění několika faktorů:
	- přetrvávání ekonomických obtíží a deflační politika Pierra Lavala, která postihuje dělníky i střední třídu (úředníky);
	- vytvoření silného levicového křídla uvnitř radikální strany, ochotného ke spolupráci se socialisty (Jean Zay, Édouard Daladier);
	- obava z pravicových lig;
	- nová strategie komunistů po usnesení Kominterny v r. 1935 o společné antifašistické frontě.
	Lidová fronta se vytváří v několika etapách počínaje generální stávkou z 12. 2. 1934, která předznamenává opětné sloučení dvou hlavních odborových centrál CGT (socialisté) a CGTU (komunisté) v březnu 1936. 5.3. 1934 je založen výbor spojující antifašistické inntelektuály - Comité de vigilance des intellectuels antifascistes (Paul Rivet - socialista, Paul Langevin - blízký komunistům, Alain - filozof blízký radikálům). 12.7. 1934 podepisují socialisté a komunisté smlouvu o akční jednotě (pacte d’unité d’action). 14.7. 1935 manifestuje sjednocená levice na náměstí Bastilly: Maurice Thorez, Léon Blum, Édouard Daladier v čele 500.000 účastníků.
 	V lednu 1936 je zveřejněn volební programu Lidové fronty: «Chléb, mír a svobodu» («Pain, paix et liberté»). Je dohodnut způsob vzájemné podpory formou odstoupení kandidátů při 2. kole voleb ve prospěch nejlépe umístěného kandidáta levice.
	Volby v květnu 1936 se odehrávají v atmosféře okupačních stávek a demonstrací (2-3 miliony stávkujících). V prvním kole získává levice náskok pouhých 300.000 hlasů, avšak ve druhém kole  se naplno projevuje účinnost společné volební strategie levice. Levicová koalice získává 376 křesel oproti 222 pro pravici. Nejpočetnější jsou socialisté (147), pak radikálové (106), komunisté (72) a různé levicové strany (51). Nejsilnější formací jsou tedy socialisté, avšak jejich postavení závisí na postoji komunistů na jedné straně a na postoji radikálů na straně druhé. Opět tu není záruka pevné a konsistentní vlády.
	Vláda Lidové fronty (1936) je vytvořena ze socialistů a radikálů s parlamentní podporou komunistů: předsedou je socialista Léon Blum, členy socialisté Paul Faure, Roger Salengro (vnitro), Vincent Auriol  (finance), za radikály Daladier, Chautemps, Yves Delbos. Poprvé jsou ve vládě tři ženy.	Tato vláda nebude mít dlouhého trvání, avšak její činnost, kterou lze nejspíše přirovnat k obdobě Roosweltova programu «New Deal», se trvale zapíše jak do francouzského právního řádu, tak do obecného společenského povědomí řadou důležitých impulzů.
	Nejprve se ovšem nová vláda musí vypořádat s vlnou stávek, které pokračují po celý červen 1936 v atmosféře sociální vzpoury  a touhy po novém společenském ovzduší. Je to na jedné straně navázání na revoluce minulosti a straně druhé předzvěst událostí z května 1968. Stávkové hnutí se vládě daří uklidnit zásluhou spolupráce s komunistickou stranou (Maurice Thorez) a odbory, ale  také obratným politickým vyjednáváním, které vyústilo v důležité sociální a hospodářské zákony.
	 Sociální reformy: Matignonské dohody («Accords de Matignon») ze 7.6. 1934 mezi vládou a odbory (odbory jsou poprvé uznány za oficiálního partnera vlády) zavádějí důležité politické a sociální reformy:
	- uznání práva na zastoupení odborů ve správě podniků (droit syndical, élections syndicales);
	- vytváření kolektivních smluv mezi zaměstnanci a zaměstnavateli;
	- určení zákonné pracovní doby: 40 hodin týdně;
	- uzákonění placené dovolené: 12 pracovních dní.
	Hospodářské reformy: znárodnění zbrojního průmyslu, železniční dopravy (SNCF), reorganizace Banque de France, tak aby byla posílena role státu.

	K dalším reformám však ani Léon Blum, ani po něm Camille Chautemps nemají podporu kapitálu a finančních kruhů a především v senátu nedosáhnou odhlasování důležitých zákonů. Totéž se týká celkové politické linie, jež trpí nevyhraněností a mnohdy liknavostí.
	Vláda Lidové fronty naráží na odpor zaměstnavatelů (le mur de l’argent). Podnikatelé zvyšují ceny až o 70% (zatímco náklady na mzdy se zvýšily jen o 45%), roztáčejí inflaci. 1.10. 1936 musí frank devalvovat, státní rozpočet se dostává do vysokého deficitu. Majetné obyvatelstvo odmítá kupovat státní dluhopisy a místo toho vyváží kapitál do zahraničí. Když 15.6. 1937 žádá Blum plné moci pro finanční reformy, naráží na veto senátu (a zde zákon vetují i radikálové, ač jsou zastoupeni ve vládě a v Poslanecké sněmovně tyto plné moci již předtím schválili). Nato Léon Blum podává demisi a je vystřídán radikálem Chautempsem, který sestavuje dvě vlády: první v koalici se socialisty, druhou bez nich. Také on ztroskotá, a to ve snaze omezit dekretem působnost zákona o 40-hodinovém pracovním týdnu.
	Levicová orientace vlády vyvolává radikalizaci na krajní pravici a útoky některých pravicových časopisů, např. L’Écho de Pari (Henri de Kérillis), Action française nebo Gringoire. Útoky dohánějí k sebevraždě ministra vnitra Salengra.
	Vláda Lidové fronty vydává zákaz pravicových lig. Krajní pravice se však vzápětí organizuje v tajných organizacích (CSAR - «la Cagoule» Eugèna Deloncla), jednak vytváří vlastní oficiální strany, např. Parti Social Français (de La Rocque) nebo již výslovně fašistickou stranu Parti Populaire Français bývalého komunisty Jacquese Doriota.

	V zahraniční politice pak Lidová fronta praktikuje nevyhraněnou politiku kompromisu. Např. v otázce pomoci španělským republikánům Francie dává přednost spojenectví s Velkou Británií, která je pro neutralitu, neboť si ji nechce v tušení nové války s Německem rozhněvat. V otázce italské intervence v Habeši Francie zase váhá vystoupit proti Mussoliniově Itálii, jen aby oddálila spojenectví mezi Mussolinim a Hitlerem. Taková politika ovšem Francii a francouzskou vládu spíše diskredituje a nedovoluje jí rázněji vystupovat vůči vzmáhajícímu se fašismu a nacismu. V tom ostatně pokračuje po pádu druhé Blumovy vlády v dubnu 1938 i Daladierem vedená vláda radikálů. Tato vláda však již znamená konec levicové koalice, protože Daladier obnovuje spojenectví radikálů s pravicí (Paul Reynaud jako ministr financí). Ve vnitřní politice Daladierova vláda přijímá důležitý pronatalitní zákon o rodině (Code de la famille), přistupuje také k nové devalvaci franku (duben 1938). Jinak je již Francie zcela pohlcena otázkou, jak dohnat své zpoždění ve zbrojení vzhledem k Německu a jak oddálit  válku do doby, než na ni bude připravena jak vojensky, tak smluvně. V tom se Daladier stává závislý na podpoře Velké Británie. Bez iluzí podepisuje v září 1938 Mnichovskou dohodu.

	Výrazně levicová vláda Národní fronty a sociální zákony 30. let se staly základem moderní sociální politiky, kterou budou všechny následující vlády a režimy (včetně Vichy) vždy respektovat. Výrazně se také v tomto období posílilo sebevědomí dělnické třídy, nastal průlom v tradičním paternalismu francouzských podnikatelů. Placená dovolená radikálně změnila mentalitu a zvyky širokých vrstev obyvatelstva.

VIII. Francouzský stát - État Français (1940-1944) 
	Počínaje rokem 1933 a nástupem kancléře Hitlera k moci se  urychlují proměny na mezinárodní politické scéně, a to směrem k revizi výsledků versailleské smlouvy. Francie, která je hlavním garantem evropského a světového pořádku a z toho titulu si stále drží, alespoň zdánlivě, postavení velmoci, ve skutečnosti již není schopna sama zabránit erozi versailleského systému. Koloniální výstava v Paříži r. 1931 a Světová výstava v r. 1937 jsou sice ukázkou francouzské síly, její reálná účinnost politická a vojenská jsou však již značně oslabeny, a to tím spíše, že určující starostí francouzské politiky přestává být ve 30. letech scéna mezinárodní a do popředí se dostávají otázky vnitropolitické.
	Francie se nicméně snaží posílit své mezinárodní postavení, např. smlouvou se Sovětským svazem (1935), zejména pak usiluje o zachování spojenectví se Velkou Británií a podřizuje jí do značné míry své vlastní počínání. Politika Velké Británie se nese ve znamení apeasementu, a to ovlivňuje i francouzskou politiku vůči Německu, respektive nerozhodný a smířlivý postoj v době, kdy bylo možno proti německé politice výzbroje armády a remilitarizace vystoupit mocensky a vojensky. Tak Francie nezasahuje, když Německo obnovilo početně svou armádu (1935) ani když r. 1936 Hitler posílá svou armádu na levý břeh Rýna, který měl zůstat demilitarizovaný. Potom je již pozdě na jakýkoli mocenský zásah. Nerozhodnost versailleských mocností je jednou z příčin druhé světové války.
	V září 1939 vstupuje Francie do druhé světové války bez nadšení, vědoma si svých slabin i vnitřní rozpolcenosti. Pasivita Daladierova kabinetu je kritizována a Daladiera nahrazuje v březnu 1940 ofenzivní Paul Reynaud. Avšak vojenské operace na pomoc Norsku a potom krátká ofenzíva v Lotrinsku proti Siegfriedově linii jsou neúspěšné. Až do května 1940 je na západní frontě klid. Hlavní slovo má spíše propaganda. Je to tzv. «drôle de guerre». 10. 5. 1940 začíná německá ofenziva proti Nizozemí, Belgii a Francii. Německá armáda u Dunkerque pak obkličuje elitní sbory britské a francouzské armády, z nichž se podaří do Británie evakuovat 350.000 Britů a 100.000 Francouzů. Ústupové boje franouzské armády ztěžuje úprk civilního obyvatelstva. Přeplněné komunikace znemožňují armádě, aby se včas přemístila do míst bojů, zatímco německé letectvo a tanky přenášejí válečné operace na různá místa velkou rychlostí (Blitzkrieg).
	11. 6. 1940 se francouzská vláda stěhuje z Paříže do Bordeaux. Ministerský předseda Paul Reynaud je stoupencem pokračování v boji a z Londýna přichází od Winstona Churchilla návrh vypracovaný Jeanem Monnetem, aby se obě země spojily v jeden stát a čelily tak Německu společně: Francie sice prohrála v Evropě, ale má ještě loďstvo a velkou koloniální říši. Tento návrh přichází 16. 6., ale pod tlakem armádních velitelů, kteří nechtějí dopustit úplné ponížení francouzské armády, podává Paul Reynaud demisi a je nahrazen maršálem Pétainem. Ten prostřednictvím Španělska žádá Německo o příměří. 22.6. je příměří podepsáno a 25.6. vstupuje v platnost.
	10.7. 1940 je do lázeňského města Vichy svolána schůze obou komor parlamentu: 569 hlasy proti 80 (a při 20 abstencích) jsou maršálu Pétainovi předány plné moci, včetně práva na změnu ústavy. Tím de facto i de jure zaniká Třetí republika a začíná Francouzský stát - État Français. Na kapitulantský projev maršála Pétaina ze 17.6. odpovídá z Londýna 18.6. plukovník de Gaulle rozhlasovou výzvou k pokračování války. Faktem zůstává, že navzdory porážce francouzská armáda - tam, kde měla dobré velení - prokázala i v květnových a červnových svou statečnost: za 6 týdnů bojů padlo 100.000 mužů, více než u Verdunu v roce 1916.

	Francouzský stát vznikl tedy jako legální a legitimní režim. Podmínky příměří s Německem jsou tvrdé, ponižující:  2 miliony zajatců mají zůstat v Německu až do podepsání míru, francouzské loďstvo se má vrátit do francouzských přístavů, Francie se zavazuje platit 400 milionů franků denně  okupační armádě. Alsasko a Lotrinsko jsou ztraceny, sever Francie (Flandry, Artois) je podřízen vojenké správě v Bruselu stejně jako celé francouzské Ardeny a Franche-Comté. Další část území je prohlášena za okupovanou zónu a teprve na jižním zbytku území je podržena nekontrolovaná francouzská správa v oblasti, kterou Francouzi nazývají «Zone libre» a Němci «Nicht besetzte Zone». Jen na tomto území a pak v koloniích si podrží État Français svou suverenitu, ovšem jen do listopadu 1942, kdy v odpověď na spojeneckou invazi v severní Africe je i tato část obsazena německými a italskými jednotkami. Do té doby může mít Vichy i svůj omezený armádní kontingent - 100.000 mužů - rozmístěných většinou podél tzv. «demarkační linie», nové hranice uvnitř francouzského území.
	Francouzský stát nenastoluje fašistický režim v plném slova smyslu. Jedná se ovšem o režim nedemokratický, autoritářský, korporativistický. Jeho oficiální ideologií je tzv. «národní revoluce» (révolution nationale), tj. obnova  Francie, kterou zničily právě parlamentní demokracie a kapitalistický liberalismus, politické půtky, stranickost, hájení partikulárních zájmů jednotlivých skupin, korupce. Národní revoluce chce být návratem k pevným hodnotám (národ, země, půda, rodina, práce, víra) a obnovou národní energie a národního ducha: proto důraz na zemědělství, rodinnou politiku, výchovu mládeže (pracovní mládežnické tábory; sport). Vichystický režim představuje důležitý zlom v několika oblastech:
	1. Instituce: nový název - nikoli republika, ale Francouzský stát - État Français, s novou symbolikou (franská sekera; francisque), novým heslem («Travail, famille, patrie»). Politické strany jsou zrušeny, není však ustanoven systém jediné strany, jako v jiných totalitních režimech. Je to politický systém bez politických stran. Hlava státu (maršál Pétain) soustřeďuje ve svých rukou veškerou moc: jmenuje ministry, vládne administrativě, jmenuje soudce, vyhlašuje zákony a zákonná nařízení. Všechny volené orgány - i na místní úrovni, včetně obcí - jsou nahrazeny jmnenovanými komisemi a jmenovanými starosty.
	2. Hospodářství a sociální politika: důraz je  kladen na korporativistické uspořádání hospodářského života podle jednotlivých sektorů. 2.12. 1940 je vytvořena «Corporation paysanne». Staré odbory jsou zrušeny a «Charta práce» (Charte du Travail) ze 4.10. 1941 ustanovuje jednotné odbory - jedny pro zaměstnavatele a jedny pro zaměstnance, jejichž úkolem je v každém podniku spolupracovat.
	V sociální oblasti pokračuje Francouzský stát v politice předchozí Lidové fronty: valorizuje rodinné přídavky, podporuje porodnost, zavádí zákon o rodině, přídavky pro rodiny s jediným zdrojem příjmů, příplatky pro staré zaměstnance, propracovává sociální a zdravotní pojištění.
	3) Náboženství: na rozdíl od laické Třetí republiky se Francouzský stát opírá o katolickou církev, podporuje církevní školství. Má za to také od katolické hierarchie plnou podporu.

	Vichystický režim je drtivou většinou Francouzů přijat kladně. Pétain má aureolu zachránce Francie a jejího obnovitele. Navíc je nový režim v mnoha oblastech nikoli historickým zlomem, ale plynulým pokračováním tendencí předválečných, zejména v oblasti administrativní, hospodářské a sociální.  Na konci Třetí republiky časté střídání vlád způsobilo, že faktickou moc postupně získávaly administrativní elity na úkor politický stran. Tento jev zesílil za Lidové fronty při znárodňování a řízeném hospodářství klíčových sektorů. Ve válečném nedostatku se dirigismus ještě posílil. Základem fungování vichystického režimu jsou právě administrativní a hospodářské elity. V jiných podmínkách bude tento trend zesilovat i po válce za Čtvrté a Páté republiky a vyústí ve vytvoření silného (a privilegovaného) státního sektoru. Zlom nastává až od 90. let 20. stol.
	Na Německu se vichystický režim snažil vydobýt některé ústupky, často ovšem bezúspěšně, jako například při jednání o návratu 1,5 milionu francouzských zajatců. Výměnou za spolupráci si také chtěl získat jistou pozici v novém poválečném uspořádání Evropy, kde - jak Pétain předpokládal - bude mít Německo vůdčí postavení. Některé prvky spolupráce s Německem, třeba zavedení protižidovských opatření, byť z počátku nebyly tak tvrdé, jsou výsledkem nejen německého nátlaku, ale také francouzského antisemitismu.
	Přesto nebyly zcela přerušeny ani styky se spojeneckou stranou, zejména se Spojenými státy, pro které byl vichystický režim ještě důležitým spojencem v době spojenecké invaze do Maroka a Alžírska, kde působili admirál Darlan a generál Giraud (listopad 1942). Výrazná změna nastává až během roku 1942, zejména po listopadu 1942, kdy je obsazena i «Svobodná zóna». Již od dubna, kdy se ministerským předsedou stává Pierre Laval, působí německé gestapo na celém území. Je organizováno masové zatýkaní židů (rafle du Vel d’Hiv, srpen 1942) a jsou vytvořeny úderné organizace jako Service d’ordre légionnaire. Ty se od ledna 1943 přemění v Légion des Volontaires Français, která bude bojovat na východní frontě, a v Milice, která bude úzce spolupracovat s gestapem při honbě na odbojáře. Francie je také přinucena povolat ročníky 1920-1922 a poslat je r. 1943 do Třetí říše na nucené práce (Service du Travail Obligatoire). Právě z mladých, kteří odmítnou odjet do Německa, se bude rekrutovat od r. 1943 velká část odbojářů. To je také počátek zlomu ve francouzském veřejném mínění: to přechází od Pétaina k de Gaullovi. Není to jen pod dojmem vývoje válečné situace, ale také proto, že i ve Vichy postupně ztrácejí vliv ti, kdo ve státní administrativě vedli režim k tajnému odboji proti Němcům (např. François Mitterand), a naopak vliv získávají fašizující síly: Philippe Henriot, Joseph Darnand (velitel Milice). Pétain, již značně senilní, ztrácí kontrolu nad během věcí.

IX. Odboj a Čtvrtá republika (1943-1958)
	Odboj je zpočátku rozpolcen na zahraniční (de Gaulle) a vnitřní a ten zase na odboj nekomunistický (Forces Françaises de l’Intérieur) a komunistický (Francs Tireurs Partisans). Zpočátku skupiny z okupované a neokupované zóny nejsou ani propojeny. Teprve v lednu 1942 vysílá de Gaulle z Londýna Jeana Moulina, bývalého prefekta, aby na území Francie odboj sjednotil.  V lednu 1943 je vytvořen výbor Conseil National de la Résistance: jeho politickou hlavou je generál de Gaulle, ale vojenským velitelem zprvu generál Giraud (spolu s Darlanem byl představitelem vichystického režimu v Alžírsku). Teprve po Darlanově zavraždění v již osvobozeném Alžírsku de Gaulle vytlačuje generála Girauda a stává se jediným vrchním představitelem odboje. Na konci roku 1943 na francouzském území již 22.000 partyzánů (maquisards). Ti budou spolu s francouzskými jednotkami v zahraničí (Velká Británie, Maroko, Alžírsko, Tunisko, Sýrie) silami, které podpoří generála de Gaulla při osvobozování Francie a převzetí moci.
	Osvobození Francie se započíná dvěma vyloděními - v Normandii (6.6. 1944) a v Provenci (15.8. 1944). Do listopadu 1944 je osvobozeno celé území kromě Štrasburku a některých míst jako Saint-Nazaire. 25. srpna 1944, den po osvobození Paříže, pochoduje generál de Gaulle a Georges Bidault, nástupce umučeného Jeana Moulina ve funkci předsedy domácího odboje (Conseil National de la Résistance), po Elysejských polích a v Notre-Dame se pak všichni účastní slavnostní mše sloužené pařížským arcibiskupem. 
	Z hlediska francouzských dějin je období vichystického státu, odboje a poválečného vývoje jev složitý a nejednoznačný. V žádném případě se nejedná o zjednodušený boj dobra se zlem a s vnějším nepřítelem. Ani otázka kolaborace vichystického režimu s Německem není vždy tak jednoznačná, jak by se na první pohled zdálo. Vždyť o legitimitě Pétainova nástupu k moci nemůže být pochyb a také dlouho trvalo, než generál de Gaulle přesvědčil spojence, zejména Spojené státy, že právě on je tím skutečným představitelem Francie. Ještě na jaře 1943, kdy se de Gaulle usazuje v osvobozeném Alžírsku (květen) a vytváří zde exekutivní a legislativní orgány Comité Français de Libération Nationale, později pak Assemblée consultative a provizorní vládu (listopad 1943), nepředávají mu pravomoci, ale  území drží pod svou vojenskou správou. Přitom daleko více důvěřují představitelům Vichy - Darlanovi a Giraudovi.
	Odboj a osvobození je totiž také svého druhu občanskou válkou, bojem o legitimitu moci. Na tuto občanskou válku se de Gaulle a prozatímní vláda v Alžíru velice dobře připravili (ordonnance du 21 avril 1944): byli ustaveni «komisaři republiky» (commissaires de la république) a vysláni na území Francie, aby zde na postupně osvobozovaném území přebírali pravomoci, jmenovali nové prefekty, velitele policie, nové soudce, organizovali soudy. Toto rychlé převzetí moci zabránilo divokým čistkám (především ze strany komunistických odbojářů) a přesvědčilo spojence, aby de Gaullovu prozatímní vládu uznali (23. října 1944). Když 28.10. 1944 de Gaulle zakročuje proti ozbrojeným komunistickým milicím a přinutí je složit zbraně, má situaci pevně pod kontrolou.
	Prozatímní vláda je složena ze stoupenců de Gaulla a z představitelů stran odboje - S.F.I.O., radikálů, komunistů a především M.R.P. (Mouvement Républicain Populaire). Součástí převzetí moci je očista veřejného života a čistky (épurations). Jedná se vlastně o rozsáhlou výměnu administrativních, soudních, policejních, vojenských, hospodářských a kulturních elit. Čistky probíhaly soudní cestou, před zvláštními tribunály: projednáno bylo přes 300.000 případů, z toho bylo souzeno 120.000 jedinců. Bylo vyneseno 6.763 rozsudků smrti, z toho vykonáno 767, 13.339 lidí bylo odsouzeno k nuceným pracím, z toho 2.702 na doživotí, 24.927 k trestu vězení a 49.723 k časově omezené ztrátě občanských práv (dégradation nationale, indignité nationale). Spolu s divokými čistkami z prvních dnů po osvobození je celkový počet obětí na životech odhadován na 10.000 osob. Ve srovnání s jinými zeměmi (Belgie, Nizozemí, Dánsko) je to v přepočtu k počtu obyvatel nejmenší množství. Čistky se uzavřely po právní stránce roku 1951 všeobecnou amnestií. Přesto znamenaly hluboký řez do francouzského politického a zejména kulturního života. Přivodily likvidaci francouzské pravice - nejen té radikální, fašizující a kolaborantské, ale i té tradiční, jež dlouho zůstala loajální k vichystickému režimu. První středopravou vládu bude mít Francie až roku 1952 (Antoine Pinay a stabilizace franku).

	Poválečná obnova a obnovení Francouzské republiky probíhají v několika etapách. V politické oblasti je to opětný přechod k demokratickému zřízení a boj o novou ústavu. 21.10. 1945 se konají volby do Národního shromáždění a zároveň referendum o tom, zda se má Francie navrátit k ústavě Třetí republiky, nebo zda se má nově zvolené shromáždění stát ústavodárným. Zvolené shromáždění jmenuje de Gaulla «hlavou vlády» (chef du gouvernement; 13.11.). Ten se dostává nejprve do konfliktu s komunisty, když jim odmítne svěřit některé z klíčových ministerstev (vnitra, obrany, zahraničí), později pak do konfliktu s ostatními stranami, a to v otázce tvorby ústavy, neboť je stoupencem silné exekutivy a také nechce dopustit, aby byla vláda z tvorby ústavy zcela vyloučena. Konflikt vyústí v de Gaullovo odstoupení (20.1.1946). Nová republika tak bude ústavním dílem tří stran: PCF (komunisté), SFIO (socialisté) a MRP. Referendum z 5.5.1946 však novou ústavu zamítá. Znamená to především porážku pro socialisty a komunisty, kteří byli příznivci jednokomorového parlamentu se silnými pravomocemi. Z dalších voleb 2.6.1946 vychází jako nejsilnější MRP. Nová ústava Čtvrté republiky je schválena referendem 13.10.1946. 10.11. se konají nové volby do Národního shromáždění (Assemblée Nationale) a do Rady republiky (Conseil de la République). 16.1.1947 volí obě komory prezidentem socialistu Vincenta Auriola (na 7 let; jeho nástupcem bude od r. 1954 René Coty). Prvním ministerským předsedou Čtvrté republiky se stává socialista Ramadier. Když potom po stávkovém konfliktu se zaměstnaci firmy Renault a po rozepři týkající se Marshallova plánu odcházejí z vlády komunisté, jsou nahrazeni radikály. Koalice MRP, socialistů a radikálů, tzv. «Třetí síla» (Troisième Force), se stane politickou páteří Čtvrté republiky. Její politická konfigurace se ustaluje právě roku 1947: vedle zmíněných tří stran uprostřed politického spektra jsou zde ještě dvě strany opoziční - komunisté na levici a nově se vytvořivší gaullistická strana na pravici (Rassemblement du Peuple Français).
	Ústavou, kde se jen nepatrně posílily pravomoci exekutivy, ale především politickou praxí připomíná Čtvrtá republika republiku Třetí. Je také často tak vnímána. SFIO, radikálové (znovu rozdělení na levé a pravé), komunisté jsou také většinou reprezentováni svými předválečnými představiteli: Blum, Thorez, Daladier apod. Také Čtvrtá republika se vyznačuje značnou politickou nestabilitou, častým střídáním vlád, změnami aliancí uvnitř parlamentu. Situaci zhoršuje postupně slábnoucí postavení MRP, jakési francouzské křesťanské demokracie a vedle gaullistů jediné nové politické síly po roce 1945. Skutečná shoda mezi stranami vládní «Třetí síly» panuje v koloniální politice. Neúspěchy v této oblasti pak vedou ke vnitropolitické krizi, k rozpadu koalice a jednotlivých stran (MRP), k návratu generála de Gaulla k moci roku 1958 a k následné změně ústavy. Tam, kde de Gaulle neuspěl v roce 1945, uspěl o 13 let později.
	Nebylo by správné nahlížet na období Čtvrté republiky jen jako na dobu poválečných zmatků a neúspěchů. Především z jistého časového odstupu vyniknou její nesporné úspěchy: obnova válkou zdevastované země, splacení státního dluhu, obnova finanční rovnováhy, zastavení inflace, nastartování nepřetržitého a silného hospodářského růstu, který se přeruší až počátkem 70. let 20. stol. se světovou ropnou krizí. S hospodářským rozvojem souvisí i růst demografický, který promění tvář Francie v 60. letech. Bez něho si nelze představit studentské bouře roku 1968 a následnou proměnou kulturního klimatu v dosud rigidní francouzské rodině a francouzské společnosti.
	Čtvrtá republika také položila pevné základy k nové mezinárodní integraci Francie: NATO, Evropské společenství ukhlí a oceli (Communauté européenne du charbon et de l’acier; 1951), později Evropské společenství (Communauté Européenne) na základě Římské smlouvy (traité de Rome; 1957). Čtvrtá republika byla v mezinárodním měřítku mnohem kooperativnější a vstřícnější než později de Gaullova éra. Jean Monnet a Robert Schumann jsou po právu považováni za zakladatele a strůjce nové Evropy.
	Hospodářské reformy po osvobození navazují na dílo z období Lidové fronty a Pétainova État Français: je to zejména posilování státního sektoru a plánování hospodářského života. Znárodňování je jednak důsledkem čistek (Renault, Berliet, Gnome-Rhône, doly v Pas-de-Calais), jednak projevem státní politiky v oblasti dopravní, energetické a finanční infrastruktury (Charbonnages de France, EDF, GDF; depozitní banky, pojišťovací společnosti). Cílem je koncentrovat kapitál a urychlit obnovu země. Znovu je  zákonem také potvrzena úloha závodních výborů (dle Matignonských dohod), je potvrzen i systém sociálního a zdravotního pojištění. Je posílena úloha obdělavatelů půdy na úkor vlastníků (statut du fermage; droit de préemption des fermiers). Je vytvořen státní plánovací výbor (commissariat au plan; Jean Monnet, leden 1946) k urychlení obnovy země.
	Levicové vlády přitom rázně potlačují stávková hnutí a brání komunistům v přístupu k moci (Ramadier, Guy Mollet, Jean Monnet; Georges Bidault, Robert Schumann, Henri Queuille, Antoine Pinay Pierre Mendès France).
	Neúspěchem Čtvrté republiky je koloniální politika, lépe řečeno dekolonizae. V tom je Francie mnohem méně úspěšná než Velká Británie. Příčina tkví jednak v rozdílném duchu francouzské koloniální správy (centralismus, paternalismus, intergrace inspirovaná racionalistickým universalismem), jednak ve válečném traumatu, kterým Francie prošla: ztráta kolonií je pociťována jako další porážka v řadě. Francie ustupuje z kolonií až po konfliktu a velkých ztrátách, často zapříčiněných polovičatostí a nedůsledností. Má přesto schopné politiky, kteří situaci řeší rázně a rychle. Vzorem může být Pierre Mendès France, který za svůj krátký mandát (1954) vyřešil vietnamskou otázku (accords de Genève), nezávislost Maroka a Tunisu (déclaration de Carthage). S těmito zeměmi má dodnes Francie ty nejlepší kontakty.
	Kritickou se stala otázka Alžírska, které bylo přímou součástí francouzského území (departementy) a kde žilo na 1 milion Francouzů. Zde čelila francouzská vláda jednak vzpouře těch Alžířanů, kteří se rozhodli pro nezávislost, jednak Francouzů, kteří se nehodlali smířit s odchodem. Proto alžírská válka byla zároveň konfliktem vnitrofrancouzským a vedla k pádu vlády, k vnitřním nepokojům a v důsledku i k tomu, že Národní shromáždění znovu svěřuje plnou moc muži prozřetelnosti - de Gaullovi (1.6. 1958; analogie s rokem 1940 je zřejmá). Nová ústava je schválena referendem v září 1958 a po nových volbách se de Gaulle stává prezidentem nové - Páté republiky. Ústup z Alžírska je zakončen Evianskými dohodami (1962).

X. Pátá republika
	Francouzi roku 1958 touží po změně. Svědčí o tom nejen, že nová ústava byla referendem 28. září 1958 schválena většinou 79,25% hlasů, ale také výsledek listopadových voleb: z 480 poslanců bylo 400 zcela nových tváří. Tradiční strany Čtvrté republiky ztrácejí a některé, zejména MRP, nepřežijí 60. léta, zatímco radikálům ubývá hlasů a socialisté budou muset čekat na obrat až do sjezdu v Épinay roku 1971, kde se Françoisi Mitterandovi konečně podaří sjednotit dosud roztříštěná levicová seskupení do nové Socialistické strany (Parti Socialiste). Prim v politickém životě konce 50. a po celá 60. léta hraje nová strana generála de Gaulla UNR (Union pour la nouvelle république). V jednotlivých volbách - 1958, 1962, 1967 - tato strana sice nezíská nikdy absolutní většinu, ale ve spojení s nezávislými republikány, pozdější UDF Valéryho Giscarda d’Estaigna, se stává hegemonem celého období. Proto se	režim Páté republiky může opírat jak o novou ústavu posilující stabilitu exekutivy, tak také  o stabiliní většinu v Národním shromáždění a v Senátu. Ke stabilitě přispěla vedle autoritativní, charismatické postavy de Gaullovy rovněž kvalita jednotlivých ministerských předsedů (Michel Debré, Georges Pompidou) a jednotlivých ministrů (Antoine Pinay, Couve de Murville, Jacques Chaban-Delmas, Edgar Faure).
	Jedním z cílů je stabilizovat zahraniční a vnitřní situaci. V zahraničí je hlavní otázkou dekolonizace. Nová ústava Páté republiky ji umožňuje a jednotlivé francouzské kolonie toho využívají. De Gaulle také pragmaticky přistupuje k otázce Alžírska a přistupuje na Evianské dohody (1962). Neklid, který v reakci na to vyvolá vzpoura některý důstojníků (Organisation de l’Armée Secrète, puč v Alžíru 1961), a obtíže s integrací 1 milionu (pieds noirs) jsou vyřešeny v poměrně krátké době.
	Stabilizace vnitřní se vedle politiky týká hospodářství. Jednou z prvních opatření Antoina Pinaye se týká franku: devalvace, obnovení konvertibility k zlatu a následné vytvoření nového franku v nominálním poměru 100 starých za 1 nový. Nový frank nese na aversu i reversu symboliku napoleonova franku. Nová pevná měna  umožňuje další hospodářský růst a upevňuje francouzské sebevědomí v zahraniční politice. Zatímco Čtvrtá republika byla dlouho závislá na pomoci Spojených států, de Gaullova Francie si může počínat samostatně a získat částečně zpět své velmocenské postavení. Pátá republika zejména urychluje industrializaci a teprve v 60. letech technokratické elity vychované Jeanem Monnetem dovršují Monnetův plán rozvoje z roku 1947. Jsou zahájeny úspěšné technologické projekty: automobilový průmysl, atomový výzkum (bomby, rakety, ponorky, elektrárny), letecký a kosmický průmysl, doprava.
	Francie je hospodářským motorem Evropského hospodářského společenství (Marché commun). Průměrný roční hospodářský přírůstek je 5,9%, celkově vzrostlo francouzské hospodářství mezi rokem 1947 a 1973 4,5x. V tom je Pátá republika pokračováním Čtvrté: Francie bude na období 1945-1975 později vzpomínat jako na dobu «slavných třiceti let» (les trente glorieuses).
	V zahraniční politice je francouzská politika 60. let podřízena dvěma imperativům: evropské integraci a nezávislé zahraniční politice. De Gaulle navazuje pevné kontakty se spolkovým kancléřem Konradem Adenauerem a zahajuje politiku základní evropské osy  Paříž-Bonn, která je páteří Evropské unie dosud.
	Na druhé straně zaujímá nezávislý postoj vůči Spojeným státům a snaží se z Francie vytvořit mocnost mající své místo mezi americkým západem a komunistickým východem. S novou velmocenskou politikou souvisí i francouzská politika podpory frankofonie ve světě. Sem patří třeba i de Gaullovo vystoupení v Québeku r. 1967: «Vive le Québec libre». R. 1966 Francie vystupuje z vojenské organizace NATO, rozvíjí vlastní vojenskou doktrínu (force de frappe a force de dissuasion), navazuje kontakty se Sovětským svazem a s Čínou. Francie také r. 1967 vybízí Spojené státy, aby se stáhly z Vietnamu.

	Událostí, která otřásla Pátou republikou a změnila její povahu byla vzpoura v květnu 1968 (mai 68). Byla to nejprve vzpoura univerzitních studentů, později dělníků, ale také intelektuálů a různých sociálních skupin a hnutí (hippies, ekologů, ženských hnutí, homosexuálů, apod.). Vzpoury a stávky se nakonec proměnily v krizi politickou a vedly k novým volbám a postupné proměně politické scény a společenské atmosféry.
	Příčinu událostí lze spatřovat v nových poměrech, které vytvořil demografický a hospodářský růst po roce 1945. Celá Francie se generačně omlazuje a vzrůstající bohatství umožňuje mladým cestovat a získávat zkušenosti mimo Francii a Evropu. Staré a zkostnatělé školské struktury (napoleonské lyceum!) praskají ve švech: jestliže v r. 1957 je na univerzitách 157.000 studentů, r. 1968 je to už 483.000. Mladí jsou nositeli touhy po změně, ani ne tak společenského uspořádání, jako spíše celkové společenské atmosféry a praxe. Tuto touhu podporuje i celkový dojem z celého desetiletí stability, která začíná být pociťována jako imobilismus.
	Vzpoura míří proti autoritě obecně: «Il est interdit d’interdire», «l’imagination au pouvoir», «sous le pavé, il y a la plage». Míří i proti autoritě v jednotlivých oblastech: škola, rodina (autorita otce vůči dětem a manžela vůči manželce; otázka antikoncepce), úřady, byrokracie včetně odbořské a partajní, armáda, morálka, oblečení apod. Hlavním cílem je liberalizace, uvolnění, nekonformismus. K tomu se pojí odborářské požadavky mzdové a sociální.
	Květnové události začaly 3. května stávkou na Sorbonně a přerostly v pouliční boje na barikádách (od 13.5.) a stávky (do 6.6.). Během vyjednávání mezi vládou a odbory (négociations de Grenelle) dochází k mobilizaci speciálních policejních jednotek a armády. Prezident de Gaulle odlétá 29.5. do Německa, aby si zde zajistil podporu francouzských jednotek rozmístěných v NSR. Po návratu 30.5. se de Gaulle v televizním projevu odvolává k vůli národa, rozpouští Národní shromáždění a vypisuje volby (23. a 30.6.). Ty pravice drtivou převahou vyhrává (358 mandátů z 485) a de Gaulle jmenuje do čela vlády Couve de Murvilla.
	De Gaulle květnovou vzpouru interpretuje jako krizi byrokratického centralismu a vypisuje referendum o regionalizaci a reformě Senátu. Referendum z 27.4. 1969 de Gaullovy návrhy odmítá (53% proti) a de Gaulle abdikuje. V prezidentských volbách vítězí Georges Pompidou, který již předtím vedl vyjednávání v Grenelles s odbory a je mužem konsensu. Právě Georges Pompidou postupně orientuje Francii ke změnám společenské atmosféry a praxe, kterou požadovali barikádníci z května 1968 (zákony o potratu, emancipaci žen, volném soužití; školské reformy, nová sociální politika, vyjednávání s odbory a «politique contractuelle»). Ministerským předsedou je centrista Jacques-Chaban Delmas, který si za svého spolupracovníka vybírá Jacquese Delorse.
	Tento trend pokračuje i po Pompidouově smrti (1974). V nových prezidentských volbách vítězí liberál Giscard d’Estaing, nejmladší z francouzských prezidentů (48 let), jehož vláda orientuje Francii k novému liberalismu a individualismu, jsouc řízena novými brilantními technokraty.
	70. léta 20. stol. jsou ovšem poznamenána první vážnou hospodářskou krizí, tzv. ropnou krizí, která od r. 1975 začíná podvazovat nutné kroky k další proměně společnosti. Právě tuto situaci již není stále více rozdělená pravice zvládnout a roku 1981 vítězí v prezidentských volbách kandidát sjednocené levice François Mitterand. Hned po zvolení rozpouští Národní shromáždění a v nových volbách získává Socialistická strana absolutní většinu. 80. léta a nové reformy levicové vlády dovršují institucionální proměny, o kterých uvažoval i de Gaulle a dávají Francii její současnou tvář.